Ухвала 
 
20 травня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 641/9040/19
провадження № 61-1580св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю., 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення незаконно утриманої дитини до постійного місця проживання, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просив визнати факт незаконного утримання ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; забезпечити повернення малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання до Держави Ізраїль за адресою: АДРЕСА_1 . У разі, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові, ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання до Держави Ізраїль за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення незаконно утримуваної дитини до місця постійного проживання задоволено.
Визнано незаконним утримання ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Повернуто малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання до Держави Ізраїль.
У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові, ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання до Держави Ізраїль.
Витрати, пов`язані з поверненням малолітньої дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до держави Ізраїль покласти на ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 093,90 грн в рахунок компенсації судових витрат.
У січні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року залишити в силі. 
У березні 2021 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року залишити без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів відмовлено. Відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. Зупинено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку. 
В ухвалі Верховного Суду від 15 лютого 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 521/14556/16, від 06 червня 2018 року у справі № 686/15274/14-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 241/402/19, від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц та постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15).
У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
У лютому 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та про проведення судового засідання в режимі відеоконференція, в якому просить розгляд справи № 641/9040/19 у касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду проводити у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, забезпечити участь ОСОБА_2 у судовому засіданні у режимі відеоконференції з Київським районним судом м. Харкова, визначити Київський районний суд м. Харкова відповідальним за проведення відеоконференції під час судового засідання у справі № 641/9040/19.
Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
У частині тринадцятій статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень. Оскільки Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, тому підстави для задоволення клопотання відсутні.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Керуючись статтями 7, 33, 34, 260, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення незаконно утриманої дитини до постійного місця проживання, призначити до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у кількості п`яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Інформацію про дату розгляду справи оприлюднити на офіційному вебпорталі судової влади України.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                             І. О. Дундар
                                                                      Є. В. Краснощоков
                                                                      М. Ю. Тітов