20.05.21
22-ц/812/840/21

Провадження № 22-ц/812/840/21         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

                                       
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 476/784/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Біляєвою В.М.
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 
про визнання угоди недійсною
за апеляційною скаргою 
представника ОСОБА_1 – адвоката Олексієнко Валентини Володимирівни
на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області, ухвалене 1 березня 2021 року суддею Черняковою Н.В. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 10 березня 2021 року),
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.
Позивач зазначав, що у грудні 2016 року він мав потребу у грошах у розмірі 10 000 доларів США, а відповідач ОСОБА_2 запропонував йому фінансову допомогу, яку надавав і раніше. 29 грудня 2016 року вони зустрілись, вели перемови щодо позики, вживали алкогольні напої. ОСОБА_2 повідомив про наявність у нього попереднього боргу з виплати процентів в розмірі 16 000 доларів США. З метою припинення конфлікту він, позивач, погодився скласти розписку на загальну суму 26 000 доларів США. Але побачивши фальшиві купюри, відмовився від отримання коштів та викинув розписку у смітник. Проте у липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогами про стягнення з нього коштів в сумі 26 000 доларів США за вказаною розпискою.
Посилаючись на те, що він грошей у позику від ОСОБА_2 не отримував, а форма договору позики не відповідає вимогам до правочинів, які укладаються у письмовій формі, а саме не зазначені всі істотні умови, ідентифікаційні дані сторін, паспортні дані та інше), ОСОБА_1 просив визнати договір позики, підтверджений розпискою від 29 грудня 2016 року, недійсним.
Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на його цілковиту надуманість та безпідставність. Він зазначав, що всі істотні умови позики зазначені в розписці, складеній позивачем власноручно, а відсутність відомостей, на які посилається ОСОБА_1 та які не є обов`язковими, не може бути підставою для визнання угоди недійсною.
Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 1 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що позивач не довів наявність будь-яких обставин, які відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК є підставами для визнання договору позики недійсним. Не доведено ОСОБА_1 і безгрошового характеру угоди за правилами статті 1051 ЦК.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт наголошував, що саме відповідач має довести факт передачі йому, позивачеві, грошей у позику у вказаному розмірі. Але належних доказів укладення договору позики ОСОБА_2 суду не надав. Апелянт також посилався на невідповідність змісту розписки вимогам, які передбачені для письмових правочинів (договір підписаний лише однією стороною, не містить умов отримання коштів із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів, не чітко прописані всі реквізити сторін тощо).
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Справу розглянуто за участю представника позивача – адвоката Олексієнко В.В.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Спірні відносини виникли у сфері цивільних (зобов`язальних) правовідносин та регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК).
Згідно з частиною 2 статті 16, частиною 1 статті 215 ЦК одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, невідповідністю волевиявлення внутрішній волі його учасника, не спрямованістю на реальне настання правових наслідків.
За презумпцією правомірності правочину він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року).
Правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (в тому числі електронних), листах, телеграмах, якими обмінялись сторони, та він підписаний його стороною (сторонами) (частини 1,2 статті 207 ЦК).
За договором позики, який є одним із видів правочинів, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. 
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК) .
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц).
Отже, розписка як документ, який видається боржником кредитору після отримання коштів та підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом також у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Відповідно до статті 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
За правилами статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази є належними, якщо вони містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК), допустимими, тобто доводити обставини певними засобами доказування, встановленими законом (стаття 78 ЦПК), достовірними, а саме, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК) та достатніми, тобто які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК).
Судом встановлено, що у грудні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовлялись про передачу ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США у позику. 
29 грудня 2016 року ОСОБА_1  власноручно склав розписку, за змістом якої того ж числа він взяв у ОСОБА_3 26 000 доларів США за визначеним курсом та зобов`язався повернути всю суму до 29 жовтня 2017 року або у валюті займу, або у гривнях за вказаним курсом за бажанням кредитора. Строк та умови повернення боргу залишаються незмінними за будь-яких непередбачуваних обставин.
У розписці зазначена адреса проживання позичальника та серія, номер та дата видачі паспорта.
Розписка підписана власноручно позивачем з зазначенням дати складання (а.с.5).
Факт домовленості щодо позики та факт складання розписки позивач ОСОБА_1 не заперечує.
Оспорюючи договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, ОСОБА_1 посилається на те, що від отримання грошей він відмовився через підозри у їх фальшивості, а складену ним розписку викинув у смітник.
Проте жодних доказів безгрошовості договору позики ОСОБА_1 суду не надав.
На наявність таких доказів позивач не посилається і в апеляційній скарзі.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довів належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, відповідає матеріалам справи та вимогам цивільного та процесуального законодавства.
Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що саме ОСОБА_2 має довести факт передачі йому грошей у позику. 
Така позиція суперечить положенням статті 81 ЦПК та презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК. 
При цьому факт безгрошовості договору позики є підставою вимог ОСОБА_1 , а тому тягар доказування цих обставин покладається на позивача. 
Не може вважатись переконливим і твердження апелянта про те, що договір позики, підтверджений розпискою від 29 грудня 2016 року, не містить істотних умов позики та не відповідає вимогам, що пред`являються до письмової форми правочинів.
Розписка містить посилання на отримання позики від певної особи, дату отримання коштів, умови та строки повернення позики, а також дату її складання.
Отже, всі істотні умови позики та обсяг обов`язків позичальника сторонами визначені та у розписці зазначені.
Всі інші відомості, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, а саме паспортні дані всіх осіб, отримана сума цифрами та буквами, відсоткова ставка та інше (а.с.89), законом не передбачені як істотні умови позики або обов`язкові складові письмової форми правочину.
Не передбачено законом і складання акту прийому-передачі грошей, на що посилається апелянт.
Не може вважатись обов`язковим і підписання договору позики позикодавцем, оскільки, як зазначалось вище, цей правочин є одностороннім, і обов`язки щодо повернення позики виникають лише у позичальника. 
Таким чином, апеляційний суд погоджується з основним висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, передбачених статтями 203 та 215 ЦК як підстав для визнання угоди недійсною.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 1 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                В.В.Коломієць 

Н.О.Шаманська

---------------------------------
повну постанову складено 20 травня 2021 року