П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
15 червня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Справа № 22-8477                                                  Головуючий у 1-й інстанції: Волкова С. Я. Унікальний № 757/46058/20-ц                                                                        Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Іванової І. В.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
за участю секретаря                           Осінчук Н. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Войцехівського Сергія Павловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна Олеся Владиславівна, ОСОБА_4 , про визнання правочину недійсним,- 
 
у с т а н о в и в:
 
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1  пред`явив в суд позов до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна О. В., про визнання правочину недійсним, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: визнати недійсним договір дарування квартири  АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за № 1052, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О. В.; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаріної О. В. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3   на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11727525; поновити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 3-5).
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що вказаний правочин є фіктивним, укладений виключно з метою приховання означеного майна від наступного звернення стягнення в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 за невиконаним зобов`язанням перед позивачем.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна О. В., про визнання правочину недійсним відмовлено за недоведеністю позовних вимог.
Не погодившись з рішенням суду адвокат Войцехівський С. П., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову та стягнути з відповідачів солідарно судові витрати (а. с. 217-220).
У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , адвокат Кобець Р. Ю., вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наданих доказів та вчинених процесуальних дій недостатньо щоб стверджувати про обізнаність відповідачів в момент укладання оспорюваного договору дарування про наявність спору у справі № 761/19282/15-ц. ОСОБА_2 є учасником ТОВ «ЛАККЕТ» та володіє 100 % частки у статутному капіталі, що фактично є іншим майном, за рахунок якого можна звернути стягнення. ОСОБА_2 не уникає виконання свого грошового зобов`язання, оскільки з її заробітної плати та пенсії щомісячно відраховується заборгованість. Районним судом вірно встановлена відсутність умислу усіх сторін спірного договору та, як наслідок, відсутні підстави вважати його недійсним. 
14 червня 2021 року до апеляційного суду надійшла заява приватного виконавця Київського міського нотаріального округу Татаріної О. В.  про розгляд справи, призначений на 15 червня 2020 року, у її відсутність у зв`язку із завантаженістю на роботі.
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: представників ОСОБА_1 , адвокатів Войцехівського С. П. та Кострюкова В. І., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , адвоката Кобець Р. Ю., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, вирішивши клопотання про притягнення до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_4 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи  з наступного.
 
При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.
23 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 (даруватель), з однієї сторони, та ОСОБА_3 (обдаровуваний), з другої сторони, було укладено договір дарування квартири, за умовами якого даруватель подарувала, а обдаровуваний прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О. В., зареєстровано в реєстрі за № 1052. 
Означений договір за своєю правовою природою є договором дарування.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, у справі № 761/19282/15-ц стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 541 914 грн 65 коп. Позовні вимоги ОСОБА_1 були обґрунтовані тим, що відповідач не виконала у визначений строк свої зобов`язання за договором позики від 28 лютого 2013 року.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1  районний суд виходив з того, що надані ОСОБА_1 докази не є достатніми у своїй сукупності для підтвердження наявності умислу відповідача на вчинення фіктивного правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань та суд критично оцінює посилання позивача, що договір дарування квартири був укладений виключно у зв`язку з пред`явленням позову про стягнення заборгованості, оскільки на момент укладення договору дарування рішення щодо стягнення заборгованості на користь позивача було відсутнє, ухвалу суду про відкриття провадження у справі № 761/19282/15-ц було оприлюднено 24 грудня 2015 року, тобто після укладення договору дарування квартири. Надане позивачем повідомлення від 11 березня 2015 року про порушення умов договору не містить доказів його вручення ОСОБА_2 , інших доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_2 знала про пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості матеріали справи не містять. 
Тому суд першої інстанції у зв`язку з відсутністю достатнього доказового підтвердження відхилив доводи позивача, що договір купівлі-продажу квартири був умисно укладений після пред`явлення позову про стягнення заборгованості з метою ухилення від виконання судового рішення. 
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги представника позивача апеляційний суд  виходить з наступного.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України.
Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.          
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
          Апеляційний суд враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.
 
          У даних правовідносинах з матеріалів справи убачається, що 07 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 15 538 260 грн.  Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідач не виконала у визначений строк свої зобов`язання за договором позики від 28 лютого 2013 року (т. 1, а. с. 10).
23 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 (даруватель), з однієї сторони, та ОСОБА_3 (обдаровуваний), з другої сторони, було укладено договір дарування квартири, за умовами якого даруватель подарувала, а обдаровуваний прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О. В., зареєстровано в реєстрі за № 1052 (т. 1, а.с.21-22).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, у справі № 761/19282/15-ц стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 541 914 грн 65 коп. (а. с. 10-14).
          Ураховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_2 , відчужуючи належну їй на праві власності квартиру по  АДРЕСА_1  своїй матері ОСОБА_3 , була обізнана про наявність невиконаних нею зобов`язань по поверненню позики в сумі 5 400 000 грн. та передбачала можливе примусове стягнення з неї на користь  ОСОБА_1 заборгованості за договором позики. 
Отже, районний суд вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, не врахував, що у даному випадку: 1) відповідач відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості (позов пред`явлений у липні 2015 року, майно відчужене жовтні 2015 року); 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору (договір дарування); 3) майно відчужене на користь близького родича (матері); 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може реально відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (власність відповідача - ТОВ "Лаккет", не володіє жодним майном та є неприбутковим).
          На переконання апеляційного суду сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам свого кредитора за договором позики, ОСОБА_1 , оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на її майно як боржника, що не виконав свої зобов`язання по поверненню позики.
          За таких обставин апеляційний суд доходить висновку щодо доведеності позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваного правочину недійсним.  
 
          Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що 26 листопада 2020 року  ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності у спорі (т. 1, а. с. 72-73).
Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.     
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що сталися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 570 рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" за заявою № 14902/04).
 
          Матеріали справи свідчать, що спірний договір дарування квартири укладено 23 жовтня 2015 року (т. 1, а.с.21-22).
          З матеріалів справи убачається, що державна реєстрація права власності на квартиру, набутого ОСОБА_3 за оспорюваним договором дарування, відбулась 23 жовтня 2015 року (т.1, а. с. 19 зворот). 
          У період з липня 2015 року принаймні до лютого 2016 року (дата ухвали Шевченківського районного суду м. Києва про скасування арешту) ОСОБА_1 вживалися заходи щодо забезпечення позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики шляхом накладення арешту на інші квартири (т.1, а.с.140-147).
          Отже в означений період позивач з відкритих джерел мав реальну можливість довідатися, що з 23 жовтня 2015 року належна боржнику квартира  АДРЕСА_1 перейшла у власність іншої особи (матері сторін - див. т.1, а. с. 25).  
          Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року було задоволено клопотання представника потерпілого ОСОБА_1 , адвоката Войцехівського С. П., який також представляє його інтереси у даній справі, про накладання арешту, крім іншого, на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить сину ОСОБА_2 . 
          Отже цілком очевидним є факт, що станом на вересень 2017 року ОСОБА_1 був обізнаний про перехід права власності на квартиру  АДРЕСА_1 від боржника ( ОСОБА_2 ) до інших осіб.
Натомість з позовом  про визнання недійсним договору про відчуження майна (про визнання правочину недійсним унаслідок його фіктивності) ОСОБА_1 звернувся до суду лише 20 жовтня 2020 року, про що свідчить наявний у матеріалах справи конверт (т. 1, а. с. 32), тобто з пропуском трирічного строку для звернення до суду.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 слід відмовити за спливом позовної давності.
 
Відповідно до положень п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни судового рішення.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на встановлені апеляційним судом:  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про наявність правових підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Войцехівського Сергія Павловича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України та/або у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 24 червня 2021 року.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  І. В. Іванова
 
Т. О. Невідома