Дата документу 01.06.2021 Справа № 334/17/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №334/17/20        Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/2062/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» червня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Гончар М.С.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, 
ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звергнулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 25.02.2016 року ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,0669 га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, товариство садівників та городників «Запорізька січ», кадастровий номер 2310100000:04:044:0371, цільове призначення – для ведення садівництва. 
Відповідач ОСОБА_2 є її сусідкою. Їх земельні ділянки розташовані у кінці АДРЕСА_1 ОСОБА_2 знаходиться у садовому товаристві «Балка» та не є приватизованою. 
Вважала, що земельна ділянка відповідача зайнята незаконно.
Наприкінці 2009 року відповідач встановила огорожу на ділянці яка не перебувала у її власності, та призначення якої - майданчик для розвороту. 
Зазначена огорожа повністю блокувала можливість під`їзду до її земельної ділянки та залишила їй лише можливість для проходу завширшки 0,8 м – 0,1 м. 
Інспектором Ленінського районного відділу Міністерства надзвичайних справ 03.09.2009 року було проведено пожежно-технічне обстеження, за результатами якого голові садового товариства «Запорізька січ» ОСОБА_3 було видано припис на усунення порушень вимог пожежної безпеки та зобов`язано забезпечити ширину проїзної частини вздовж садових ділянок № 35 та № 36 не менш 3,5 м, та передбачити роз`їзд (майданчиком для розвороту 12х12).
Державними інспекторами за використанням та охороною земель Управління Держкомінспекції з виїздом на місце прийнята участь у комісійній перевірці сумісно з помічником прокурора Ленінського району, спеціалістом інспекції ДАБК додержання вимог земельного законодавства на території садівничого товариства «Балка». Внаслідок перевірки встановлений факт самовільного зайняття земельної ділянки, за даним фактом порушення, голова СТ «Балка» була притягнута до адміністративної відповідальності за ст.53-1 та 53 КУпАП.
У 2019 році Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, з виїздом на місце склало Акт № 192/0/92-19-ДК/628/АО/09/10/01-19 від 28.03.2019 року та Акт № 192/0/92-19-ДК/970/АП/09/01-19 від 04.04.2019 року, якими підтвердило факт перекриття проїзду ОСОБА_2 .
Проте, на виконання вищезазначених приписів відповідачем дії не вчинювались.
На підставі зазначеного просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_2 площею 0,0669 га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, Великий луг, товариство садівників та городників «Запорізька січ», кадастровий номер 2310100000:04:044:0371, шляхом знесення металевої огорожі, встановленої ОСОБА_2 вдовж межі суміжного землекористувача ОСОБА_1 довжиною 22,92 м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність у відповідача правових підстав користування земельною ділянкою, не розгляд її заяви про уточнення позовних вимог, безпідставну відмову в її клопотанні про залучення до справи третьої особи, надання відповідачем неналежних доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що є членом СТ «Балка» з 2013 року та законним землекористувачем земельної ділянки № НОМЕР_2 СТ «Балка», судом першої інстанції було відмовлено в залученні третьої особи у відповідності до вимог чинного законодавства, вона не є розпорядником оригіналів документів, на плані земельної ділянки СТ «Запорізька січ» відсутні розворотні майданчики, позивачем не було доведено самовільне зайняття нею земельною ділянкою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 міститься клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Запорізької міської ради.

Проте, в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 вказане клопотання не підтримала.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що огорожа земельної ділянки № НОМЕР_2 , яка є одночасно межею між ділянками, які розташовані у СТ «Запорізька Січ» та СТ «Балка», порушує її права власника земельної ділянки і саме діями відповідача ОСОБА_2 їй створено перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 25.02.2016 року ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,0669 га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, Товариство садівників та городників «Запорізька січ», кадастровий номер 2310100000:04:044:0371, цільове призначення – для ведення садівництва (а.с.6-7). 

Судом першої інстанції встановлено, що земельну ділянку №  НОМЕР_1  приватизувала ОСОБА_4 , мати позивача, та їй був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 709618 від 06.03.2008 року. 

Рішенням Запорізької обласної ради депутатів від 31.03.1966 року № 166 надано дозвіл Запорізькому лесгоспзагу на відведення із земель Хортицького лісництва у урочищі «Правобережне» в постійне користування, з виключенням із складу Держлісфонду під колективні сади та виноградники площею 3,9 га (а.с.31).

20.03.1992 року на загальних зборах садівничого товариства «Запорізька січ» було прийнято рішення про задоволення заяви садоводів вулиці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про їх вихід із складу СТ «Запорізька січ» для організації самостійного товариства на земельній ділянці площею 2,6 га, про що свідчить виписка з протоколу загальних зборів і завірено, що СТ «Запорізька січ» на цю землю ніяких претензій пред`являти не буде (а.с.36).

Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 18.02.1993 року № 472 зареєстроване садівниче товариство «Балка», основною діяльністю якого є, серед іншого, створення колективного саду (а.с.35).

15 липня 2009 року з метою виконання рішення Запорізької міської ради від 28.06.1991 року № 261/1 між СТ «Балка», СТ «Великий Луг 3», СТ «Запорізька Січ», державним підприємством «Запорізьке лісомисливське господарство» було проведено встановлення меж, при встановленні меж землекористування претензій не надійшло (а.с.45). 

Земельна ділянка № НОМЕР_1 у СТ «Запорізька січ» належить позивачу ОСОБА_1 , а земельна ділянка № НОМЕР_2 , якою користується ОСОБА_2 знаходиться у садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », земельні ділянки розташовані у кінці АДРЕСА_3 .

Згідно з Планом земельної ділянки СТ «Запорізька січ», виконаному землевпорядником ОСОБА_5 , вбачається, що поміж земельною ділянкою АДРЕСА_4 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , та фактичним користувачем СТ «Балка», існує проїзд. В тупику цього проїзду відсутній майданчик для розвороту, однак є прохід до земельної ділянки № НОМЕР_1 (а.с.122-124).

Також, з плану земельної ділянки АДРЕСА_4 », який містить технічна документація із землеустрою, виконана ліцензованою землевпорядною організацією ТОВ «Сінергія», вбачається, що від точки 398 до точки 399 відстань складає 0,68 м., майданчик для розвороту на момент приватизації земельної ділянки № НОМЕР_1  відсутній. Наявний прохід, ширина якого складає відповідно до затвердженої технічної документації 0,68 м, призначений для проходу до земельної ділянки № НОМЕР_1  поміж земельними ділянками АДРЕСА_4 , ОСОБА_6 ) та земельною ділянкою АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 ) (а.с.44).

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Частиною третьою статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом першої інстанції правильно встановлено та не спростовано сторонами, що на момент приватизації 06.03.2008 року ОСОБА_4 земельної ділянки майданчика для розвороту не було. 

Матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_4 будь-яких претензій до СТ «Запорізька січ», а також до користувачів земельних ділянок – ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо проїзду відсутності проїзду. 

Також, при встановленні меж землекористування 15 липня 2009 року державним підприємством «Запорізьке лісомисливське господарство» претензій від СТ «Балка», СТ «Великий Луг 3», СТ «Запорізька Січ» не надходило, що підтверджується відповідним актом (а.с.45).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент приватизації земельної ділянки АДРЕСА_2 06.03.2008 року, а також при встановленні меж землекористування між СТ «Балка», СТ «Великий Луг 3», СТ «Запорізька Січ» землекористувачі не мали претензій один до одного з питання меж земельних ділянок. 

З огляду на зазначене, посилання в апеляційній скарзі на наявність проїзду до земельної ділянки позивача, який, на її думку, був заблокований саме відповідачем, є неприйнятними та такими, що не доведені належними доказами.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність у відповідача правових підстав користування земельною ділянкою спростовуються матеріалами справи, а саме членським квитком СТ «Балки» № 9 від 01 травня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_2 є членом СТ «Балка», розмір садівничої ділянки 0,0497 га (а.с.38 зворот).

Посилання ОСОБА_1 на надання неналежних доказів не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 заявлялось клопотання про витребування у відповідача оригіналів розпорядження виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 18 лютого 1993 року №472, виписки з протоколу загальних зборів СТ «Запорізька січ» від 20 березня 1992 року, плану земельної ділянки, акту встановлення та погодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 15 липня 2009 року, плану земельних ділянко СТ «Запорізька січ».

В той же час відповідач не є тією особою, на яку покладено зберігання оригіналів зазначених документів. 

Голова правління СТ «Балка» ОСОБА_8 під час допиту судом в якості свідка пояснила, що відповідач ОСОБА_2 використовує земельну ділянку АДРЕСА_3 , межі якої не змінювалися з моменту поділу земель при створенні садових товариств, тобто з березня 1992 року.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (ст. 50 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.ч. 1,2 ст. 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

Отже, за змістом вказаних норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

ОСОБА_1 як позивач не скористалась своїм правом на залучення в якості співвідповідачів СТ «Балка», СТ «Запорізька січ», а тому питання достовірності документів вказаних товариств, копії яких містяться у справі, не є предметом дослідження у цій справі.

Посилання ОСОБА_1 на встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки СТ «Балка», у зв`язку з чим згідно з листом Управління державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель від 21 липня 2010 року №21-01-27/0492 голову СТ «Балка» було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 53-1, 53 КУпАП, не заслуговують на увагу, оскільки СТ «Балка» не є стороною у справі, а докази притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів того, що огорожа земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка є одночасно межею між ділянками СТ «Запорізька Січ» та СТ «Балка», порушує її права як власника земельної ділянки і саме діями відповідача ОСОБА_2 їй створено перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 07 червня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       М.С. Гончар