ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року 
м. Київ
Справа №  922/3121/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Уркевич В.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.,
та за відсутності представників  сторін, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Фізичної особи - підприємця Томка Андрія Івановича та Заступника керівника Харківської обласної прокуратури
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 (судді Пушай В.І., Барбашова С.В., Попков Д.О.) у справі № 922/3121/19 
за позовом Керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області
до:
1) Головного управління Держгеокадастру у Харківській області
2) Фізичної особи-підприємця Томка Андрія Івановича
3) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія"
про скасування наказу, визнання недійсними договорів та повернення ділянки,

ВСТАНОВИВ:
23.09.2019 Керівник Первомайської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до господарського суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, фізичної особи-підприємця Томка Андрія Івановича та до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія" про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 30.04.2015 № 1060-СГ; визнання недійсним укладеного 07.05.2015 між ГУ Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 договору оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, скасувавши державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 9737848 від 19.05.2015; визнання недійсним укладеного 01.06.2018 між ФОП Томко А.І. та СГ ТОВ "Мрія" договору суборенди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 32,5292 га, скасувавши державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 27162439 від 17.07.2018; зобов`язання ФОП Томка А.І. повернути, а ГУ Держгеокадастру у Харківській області прийняти земельну ділянку загальною площею 32,5292 га, що знаходиться за адресою: Кирилівська сільська рада Красноградського району Харківської області, кадастровий номер 6323381000:04:000:0098.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду земельної ділянки, ГУ Держземагентства у Харківській області не провело належної перевірки та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності у останнього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці, про що свідчить факт отримання ОСОБА_1 43 земельних ділянок на території Харківської області, у тому числі 32,5292 га на території Кирилівської сільської ради Красноградського району, штучно застосувавши пільговий порядок отримання землі для ведення фермерського господарства та не маючи наміру самостійно господарювати на цих ділянках, тобто відповідач-2 отримав їх виключно в інтересах відповідача-3.
Судами встановлено, що 18.11.2013 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління  Держземагентства у Харківській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення для ведення фермерського господарства із земель запасу с/г призначення земельної ділянки орієнтовною площею 32,5292 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області для подальшої передачі в оренду.
Відповідно до наказу Головного управління  Держземагентства у Харківській області №ХА/6323381000:04:000/00000526 від 22.11.2013 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої за межами с. Червоне Красноградського району Харківської області; орієнтовний розмір земельної ділянки 35,5292 га, за рахунок земель державної власності с/г призначення с/г угідь (ріллі) для ведення фермерського господарства.
В подальшому ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагентства у Харківській області із заявою від 23.04.2015 (вх.№ 19-10882/0/8-15 від 23.04.2015), в якій на підставі ст. 123 Земельного кодексу України просив надати в оренду терміном на 49 років земельну ділянку загальною площею 32,5292 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу із земель с/г призначення з кадастровим номером 6323381000:04:000:0098, яка розташована на території Кирилівської сільської ради (за межами населених пунктів) Красноградського району Харківської області.
В даній заяві відповідачем-2 повідомлено, що ведення фермерського господарства буде вестися одноосібно з можливістю використання найманих працівників.
Наказом ГУ Держземагентства у Харківській області № 1060-СГ від 30.04.2015  затверджено "Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в користування на умовах оренди гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства із земель державної власності (землі с/г призначення) за межами населеного пункту с. Червоне, Кирилівської сільської ради, Красноградського району Харківської області";  передано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку державної власності с/г призначення с/г угіддя (рілля), кадастровий номер 6323381000:04:000:0098 загальною площею 32,5292 га, розташовану за межами населених пунктів Кирилівської сільської ради на території Красноградського району Харківської області, для ведення фермерського господарства, строком на 49 років;  встановлено річну орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі 4-х % від її нормативної грошової оцінки.
07.05.2015 між ГУ Держземагентства у Харківській області (орендодавцем) та ОСОБА_1 (орендарем) укладено договір оренди землі, на умовах якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер 6323381000:04:000:0098), загальною площею 32,5292 га, із земель державної власності с/г призначення, с/г угіддя (рілля) строком на 49 років; зі встановленням орендної плати у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки - 37 084,55 грн на рік.
За умовами п. 17, п. 19 договору оренди, передача земельної ділянки в оренду здійснюється на підставі наказу ГУ Держземагентства у Харківській області від 30.04.2015 р. № 1060-СГ. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5-денний строк з дня державної реєстрації права оренди за актом її приймання-передачі.
Згідно з п. 30 договору оренди, до переліку прав орендаря віднесено право передавати в суборенду земельну ділянку або її частину без зміни цільового призначення за письмовим погодженням з орендодавцем.
01.07.2015 між ОСОБА_1 та СГ ТОВ "Мрія" укладено договір суборенди цієї земельної ділянки, який 13.07.2015 зареєстровано реєстраційною службою Красноградського районного управління юстиції Харківської області.
У зв`язку з тим, що ГУ Держземагентства у Харківській області, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду земельної ділянки, не дотрималось вимог чинного законодавства, штучно застосувавши пільговий порядок отримання землі для ведення фермерського господарства, за відсутності у ОСОБА_1 наміру самостійно господарювати на цих ділянках та отримання земельної ділянки виключно в інтересах відповідача-3, прокурор подав цей позов.
Господарський суд Харківської області рішенням від 09.09.2020 (суддя Прохоров С.А.) у задоволенні позову відмовив у повному обсязі.
Рішення суду мотивоване, зокрема, тим, що спірний наказ прийнятий у відповідності до вимог діючого на той час земельного законодавства (відповідно до Земельного кодексу України, Закону України "Про фермерське господарство") у межах наданої компетенції та у спосіб, встановлений законом. На думку суду першої інстанції, при винесенні відповідачем-1 оспорюваного наказу були відсутні підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки на момент його прийняття не встановлено будь-які порушення чинного законодавства, чим обумовлена відмова у задоволенні основної позовної вимоги.
Суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку, врахував, що після отримання спірної земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства таке фермерське господарство як юридична особа ОСОБА_1 зареєстровано не було, натомість він зареєстрований 07.12.2017 як ФОП. Оскільки відповідачами до матеріалів справи не надано доказів використання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки з метою функціонування фермерського господарства, а також не спростовано відомостей, зазначених у інформаційній довідці № 179842166 від 05.09.2019, щодо отримання ОСОБА_1 з 2014 року у користування інших земельних ділянок с/г призначення державної форми власності, враховуючи положення чинного законодавства та правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, а також те, що спірна земельна ділянка включена до складу земель іншого суб`єкта господарювання  - СГ ТОВ "Мрія" та надана згідно з оспорюваним наказом гр. ОСОБА_1 поза процедурою земельних торгів, отже з порушенням норм чинного законодавства. Таким чином, вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській та про визнання недійсними договорів оренди від 07.05.2015  та суборенди від 01.06.2018, а також про повернення земельної ділянки відповідачу-1 є обґрунтованими, а висновки місцевого господарського суду про те, що оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до вимог діючого на той час земельного законодавства є помилковими та не відповідають обставинам справи. Водночас, судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що позов прокурора подано з пропуском позовної давності, про застосування наслідків чого заявив відповідач 3.
З огляду на таке постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 рішення місцевого суду  скасовано,  прийнято нове: позов прокурора задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного Управління Держземагентства у Харківській області "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" від 30.04.2015 № 1060-СГ. Визнано недійсним укладений 07.05.2015 між Головним Управлінням Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 договір оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, площею 32,5292 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області. В решті позову та вимог апеляційної скарги відмовлено з огляду на пропуск позовної давності.
До Верховного Суду надійшли касаційні скарги: прокурора, в якій він не погоджується з висновками в частині відмови в позові, та другого відповідача, в якій він не погоджується з висновками апеляційного суду в частині задоволення позову. Обидві касаційні скарги обґрунтовані неправильним застосуванням судом норм  матеріального та процесуального права, зробленим без урахування висновків Верховного Суду у подібних відносинах. При цьому відповідач 2 просить скасувати постанову апеляційного суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, а прокурор - скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення - про задоволення позову.
Ухвалами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 та 12 травня  2021 року відкрито касаційне провадження за поданими касаційним скаргами на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Переглянувши постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для їх часткового задоволення.
Так, як свідчить зміст обох касаційних скарг, одним зі спірних питань у даному касаційному провадженні є правильність застосування судом апеляційної інстанції ст.ст. 257, 261, 267 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), якими врегульовано порядок перебігу та застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених у даній справі вимог.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК  України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Суд зазначає, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 09.04.2019 у справі № 912/1104/18, від 20.09.2019 у справі № 904/4342/18).
Як свідчать наявні матеріали справи, судом апеляційної інстанції враховано, що у відзиві на позов відповідач-3 стверджує, що "в органів прокуратури, починаючи з серпня 2014 року були усі правові підстави та можливості звернутися з відповідним позовом в порядку господарського судочинства в межах позовної давності, чого зроблено не було. Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20.08.2018 у справі № 697/2751/14-ц, відповідач-3 вважає, що позовну давність для органів прокуратури необхідно рахувати саме з моменту коли ГУ Держгеокадастру у Харківській області дізналося про дії, які на думку прокуратури, свідчать про порушення законодавства - з дати передачі земельної ділянки в оренду. На думку відповідача-3, прокурор, з урахуванням наданих йому законом повноважень, мав можливість і був зобов`язаний отримати повну та достовірну інформацію про спірний наказ від Держгеокадастру в межах встановленої позовної давності. При цьому, посилаючись на ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, відповідач-3 просив відмовити у задоволенні позовної заяви прокурора у повному обсязі."
За висновками апеляційного суду, оскільки оспорюваним наказом ГУ Держземагентства у Харківській області № 1060-СГ від 30.04.2015 передано спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , а сторонами договору оренди від 07.05.2015 є ГУ Держземагентства у Харківській області та ОСОБА_1 , тому СГ ТОВ "Мрія" не може бути належним відповідачем за позовними вимогами прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Харківській області № 1060-СГ від 30.04.2015  і про визнання недійсним договору оренди землі від 07.05.2015, що унеможливлює застосування судом апеляційної інстанції позовної давності до означених вимог, враховуючи відсутність відповідних заяв як відповідача-1, так і відповідача-2, тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
При цьому за висновком суду апеляційної інстанції, у задоволенні позовної вимоги прокурора про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки від 01.06.2018 слід відмовити внаслідок спливу позовної давності у зв`язку з тим, що даний договір укладений між ФОП Томко А.І. та СГ ТОВ "Мрія", тобто, відповідач-3 по відношенню до цієї позовної вимоги є належним відповідачем як безпосередня сторона оспорюваного в судовому порядку правочину.
За доводами ФОП Томка А.І. висновок апеляційного суду про відсутність з його боку заяв про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених до нього вимог є помилковим та таким, що спростовується наявними матеріалами справи, адже ним заявлено таке клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції в усній формі під час судового засідання, що було зафіксовано засобами технічної фіксації судового процесу. Водночас чинне законодавство не містить вимог щодо обов`язковості письмової форми відповідних заяв.
За наслідком перевірки таких доводів колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про їх обґрунтованість, у зв`язку з чим постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для врахування вказаної заяви представника ФОП Томка А.І. та її належної оцінки.
Щодо висновку апеляційного суду про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог прокурора про визнання недійсним договору суборенди від 01.06.2018, то він також є помилковим, адже строк позовної давності встановлено у три роки. Апеляційним судом не обґрунтовано висновку про пропуск позовної давності до цих вимог, адже з такими вимогами до господарського суду прокурор звернувся 23.09.2019.
Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, згідно з якими виходячи з вимог ст. 261 та ч. 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Як встановлено судами, прокурор в межах позовної давності звертався до Красноградського районного суду Харківської області з позовом про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельних ділянок, скасування їх державної реєстрації, обґрунтованого тим, що дії відповідача ОСОБА_1 були спрямовані для отримання ним та наступної передачі СТОВ "Мрія" в користування земельної ділянки площею 32,5292 га за спрощеною процедурою, а саме без проведення земельних торгів (аукціону), що передбачені ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, при цьому ОСОБА_1 не мав жодних намірів на створення фермерського господарства та використання земель за призначенням.
Під час розгляду вказаної справи 11.12.2017 ОСОБА_1 уклав з СГ ТОВ "Мрія" угоду про дострокове розірвання договору суборенди землі, яку 11.12.2017 зареєстровано сектором державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області.
Ухвалою зазначеного суду від 03.12.2018 закрито провадження у справі №626/1049/17, з огляду на те, що такі позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.
Спірний у даній справі договір суборенди укладено між ФОП Томко А.І. та СГ ТОВ "Мрія" 01.06.2018, тобто після того, як 07.05.2018 сплив строк позовної давності на оскарження договору оренди від 07.05.2015. 
Вказаним діям відповідачів 2 та 3 апеляційний суд не надав жодної оцінки, обмежившись загальним посиланням на те, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позовної заяви), не перериває перебігу позовної давності.
Колегія суддів зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.
Закон дійсно не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності, відтак дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Питання щодо поважності цих причин, тобто, наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Водночас до висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Визначаючи поважною причину пропуску позовної давності, суд у своєму рішенні повинен послатися на відповідні докази. За законодавством поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторін, та пов`язані із дійсними істотним перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення стороною у справі процесуальних дій. До поважних причин також слід віднести причини, за якими кредитор проявляв належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позов з причин, які від нього не залежать та не знаходилися під його контролем.
Як свідчать встановлені апеляційним судом обставини справи, підставою позовних вимог прокурора у даній справі стала обставина передачі земельної ділянки, наданої для створення відповідачем 2 фермерського господарства, в суборенду відповідачу 3,  яка може свідчити про відсутність у орендаря дійсного наміру створення фермерського господарства та про необхідність повернення земельної ділянки з оренди. Таким чином після закриття провадження у справі № 626/1049/17 та розірвання оспореного у тій справі договору суборенди у прокурора не було достатніх підстав, причин та мотивів заявляти відповідні вимоги. 
Водночас обставина повторного укладення договору суборенди одразу після спливу позовної давності до вимог про оспорення договору оренди залишилась поза увагою суду апеляційної інстанції, і суд касаційної інстанції в силу приписів ст. 300 ГПК України позбавлений повноважень давати таким обставинам власну оцінку.
Також щодо висновку апеляційного суду про те, що подання позову з порушенням юрисдикції не свідчить про поважність причин пропуску позовної давності у даній справі, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідне питання юрисдикції даної категорії спорів не є очевидним. 
Так, ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справу №922/1830/19, в якій вирішується подібний до даного спір, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з тих підстав, що колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 357/1180/17, від 20.03.2019 у справі №619/1680/17-ц, від 03.04.2019 у справі №621/2501/18, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, стосовно належності до цивільної юрисдикції спорів, пов`язаних із наданням в оренду земельної ділянки без проведення земельних торгів з метою створення фермерського господарства. 
Колегія суддів зауважує, що в ухвалі Верховного Суду від 03.12.2020, якою справа передана на розгляд Великої Палати  Верховного Суду, наведено висновки, в тому числі, Великої Палати Верховного Суду, з яких випливає, що вимоги прокурора у даній справі мають розглядатись в порядку цивільного судочинства.
Однак враховуючи, що у даній справі питання щодо юрисдикції не є спірним, водночас судами встановлено, що відповідні вимоги були заявлені прокурором в порядку цивільного судочинства, в якому судом закрито провадження з підстав підсудності такої справи господарським судам, що виключає можливість повторного розгляду питання юрисдикції щодо заявлених вимог. 
При цьому,  колегія суддів не погоджується з доводами другого відповідача про наявність підстав для залишення в силі рішення місцевого суду про відмову в позові у даній справі, обґрунтованих висновками Верховного Суду, викладених у вказаних скаржником постановах, з огляду на таке.
Так, на підтвердження заявлених в касаційній скарзі вимог відповідач 2 посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції ст.ст. 122, 123 ЗК України та неврахування висновків,  викладених у наведених ним постановах Верховного Суду.
Дослідивши зміст наведених скаржником судових рішень, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України право касаційного оскарження судових рішень належить учасникам справи у разі підтвердження ними наявності зазначеної ними підстави касаційного оскарження судових рішень, зокрема, неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому, як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19, подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі №923/682/16.
Отже, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Проте жодна з наведених скаржником постанов Верховного Суду щодо застосування ст. ст. 122, 123 ЦК України не відповідає наведеним критеріям, тому, підстави для врахування у даній справі викладених у них висновків, як і підстави для задоволення вимог касаційної скарги, відсутні.
Так, як свідчить зміст оскаржуваної у даній справі постанови, вирішуючи спір по суті заявленого прокурором позову, апеляційним судом враховано, що статтею 123 Земельного кодексу України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; заборонено компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлені загальні підстави для відмови у наданні такого дозволу. Судом також застосовано норми Закону України "Про фермерське господарство", який є спеціальним нормативно-правовим актом у таких правовідносинах, та зазначено, що  за змістом ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство", право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство; для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради; у заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі; перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Також судом апеляційної інстанції зауважено, що відповідно до ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство", після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
На підставі наведених норм, а також висновків Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування до подібних правовідносин, викладених у постанові від 02.01.2020 у справі № 922/1974/19, апеляційним судом зроблено висновок про те, що  можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства.
Саме встановлення обставин недотримання відповідачем 2 умов закону, передбачених для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства, стало підставою для висновку про неправомірність спірного наказу та укладеного на його підставі договору оренди. 
Щодо висновків, на які посилається скаржник, то вони зроблені Верховним Судом у принципово неподібних правовідносинах, за інших обставин, на підставі інших норм матеріального права.
Так, в постанові Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 814/2221/17 вирішувалось питання щодо застосування ст.ст. 118, 121 ЗК України під час реалізації права на одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення фермерського господарства. У вказаній справі, суди встановили, що відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку технічної документації мотивована тим, що земельна ділянка, на яку претендує позивач не входить до визначеного ГУ Держгеокадастру переліку земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації в ІІІ кварталі поточного року на території Миколаївської області. 
У справі №813/481/17 Верховним Судом зроблено висновки щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва; у справі N2527/43/17 - щодо земельної ділянки, розташованої в межах санітарно - захисних зон, щільність забудови яких перевищує 10 %, за яких розташування гаражу на зазначеній земельній ділянці є недопустимим; у справі №347/964/17 оспорюваним рішенням відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку із відсутністю погодження на вилучення постійного землекористувача; у справі №263/16221/17 розглядалось питання про визнання протиправною бездіяльності міської ради щодо не розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва та про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва); у справі №815/203/17 відповідачем належним чином не розглянуто клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 10 га для ведення особистого селянського господарства та не прийнято рішення відповідно до законодавства, чим порушено його право на отримання такого дозволу. Жодна з наведених постанов не стосується питання виділення земельної ділянки з метою створення фермерського господарства, що спростовує доводи скаржника про подібність таких правовідносин та, відповідно, про необхідність врахування викладених в них висновків під час вирішення даного спору.
Щодо посилання на висновки Верховного Суду України щодо застосування ст.ст. 1, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", викладені у постановах від 03.02.2016  у справі №6- 2902цс15, від 11.05.2016 у справі №6-2903цс15, від 18.05.2016 у справі №6-248цс16, від 18.05.2016 у справі №6-248цс16, то ними навпаки підтверджується правильність висновків апеляційного суду, які оспорює скаржник, адже зміст вказаних висновків полягає в тому, що розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів; за наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства; у протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Такі самі висновки викладено Верховним Судом України.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №525/1225/15-ц міститься висновок щодо застосування вказаних норм матеріального права до випадків, коли із заявою про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства звернулася фізична особа, яка раніше отримала земельну ділянку для ведення фермерського господарства і створила таке фермерське господарство до звернення із цією заявою, тобто стосується правовідносин, які не є подібними до спірних у даній справі.
Також не спростовують висновків апеляційного суду у даній справі  висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.11.2020 у справі №922/2349/19, якою справу передано на новий розгляд з тих підстав, що суди не з`ясували належним чином обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: чи було дотримано під час процедури надання земельної ділянки державної власності для ведення фермерського господарства вимоги законодавства, яке регулює такі правовідносини: положення статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство" та статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК (у відповідній редакції), у тому числі, щодо реалізації громадянином права на отримання земельної ділянки не на конкурентних засадах (поза процедурою земельних торгів), чи ґрунтується на законі рішення ГУ Держгеокадастру про надання спірної земельної ділянки в оренду, а відтак не встановили відповідність оспорюваних договорів оренди та суборенди загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину.
Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Таким чином, підставою для часткового задоволення касаційних скарг та скасування постанови апеляційного суду є підтвердження доводів обох заявників щодо неправильного застосування судом ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України та неврахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, неврахування усного клопотання відповідача 2 про застосування наслідків спливу позовної давності, застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про визнання недійсним договору суборенди.
Враховуючи, що оцінка обставин, наведених у вказаній постанові знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду даної справи суду апеляційної інстанції належить врахувати викладене, дати належну і вичерпну оцінку всім обставинам даної справи, повно і всебічно дослідити як доводи відповідача 2 про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, так і доводи прокурора про наявність поважних причин пропуску такого строку, на підставі чого ухвалити судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Томка Андрія Івановича та касаційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі № 922/3121/19 скасувати. Справу передати на новий розгляд до  Східного апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя	Могил С.К.   	
Судді:	Волковицька Н.О.	
 	Уркевич В.Ю.