ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/4956/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача                               Аліменка В.О., 
суддів                                                   Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.
за участю секретаря                               Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування технічними засобами, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просив: 
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від -22.09.2020 № 586 у частині накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області, дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 23.09.2020 № 274 о/с у частині накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області, дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;
поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , старшого лейтенанта поліції, на посаді слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області;
стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (ідентифікаційний код юридичної особи - 40108616) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення і до дня винесення судом рішення про поновлення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вищевказані накази Головного управління Національної поліції в Київській області від 22.09.2020 № 586 та від 23.09.2020   № 274 о/с про накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. 
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог  частини 1  статті 308 Кодексу  адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) суд  апеляційної інстанції  переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами  та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.
Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.
Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив службу в органах Національної поліції України з вересня 2016 року до звільнення, з 21.09.2019 у званні «старший лейтенант поліції» на посаді слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області.
Наказом Головного управлінця Національної поліції в Київській області від 22.09.2020 № 586 на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 23.09.2020 № 274 о/с звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції з 28.09.2020.
Вважаючи наказ Головного управлінця Національної поліції в Київській області від 22.09.2020 № 586 та наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 23.09.2020 № 274 о/с протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 зі служби поліції є незаконним.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №580-VIII).
Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.
Статтею 77 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:
1) у зв`язку із закінченням строку контракту;
2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;
3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;
4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;
5) через службову невідповідність;
6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;
7) за власним бажанням;
8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);
9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;
9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб;
10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави;
11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Дисциплінарний статут Національної поліції України затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 за № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут).
Вказаним Дисциплінарним статутом визначається сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.
Так, відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Статтею 12 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Згідно ч.ч. 1 та 3 cт. 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.
За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення (з ч. 2 ст. 11 цього Закону).
Частиною 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 
1) зауваження; 
2) догана; 
3) сувора догана; 
4) попередження про неповну службову відповідність; 
5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 
6) звільнення з посади; 
7) звільнення із служби в поліції.
Відповідно до вимог ст. 14 ч.ч. 2, 3 та ст. 16 ч. 1 Дисциплінарного статуту службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.
Частиною 1 ст. 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що у висновку за результатами службового розслідування зазначаються: 
1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 
2) підстава для призначення службового розслідування; 
3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; 
4) пояснення поліцейського щодо обставин справи; 
5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; 
6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; 
7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 
8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; 
9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; 
10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; 
11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.
Згідно ч. 3 ст. 19 Дисциплінарного статуту під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами і доповненнями) (надалі Постанова ВСУ № 9) у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1, ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Згідно п. 24 Постанови ВСУ № 9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
У судовій практиці прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизнйчений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.
У той же час, відповідно до судової практики, причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: - пожежа, повінь (інші стихійні лиха); - аварії або простій на транспорті; - виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); - догляд за захворілим зненацька членом родини; - відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; -відсутність за станом здоров`я.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.07.2020 № 1260 для надання практичної допомоги службової діяльності позивача відряджено для подальшого проходження служби до Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУНП в Київській області, у період з 03 липня до 20 жовтня 2020.
На виконання зазначеного Наказу він прибув до Баришівського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області 06 серпня 2020 року та 07.08.2020 року також перебував на своєму робочу місці у Баришівському ВП.
10.08.2020, у зв`язку з поганим самопочуттям та неможливістю виконувати покладені на нього обов`язки, позивач звернувся за наданням медичної допомоги до лікаря комунального некомерційного підприємства «Ірпінський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Ірпінської міської ради Київської області», у зв`язку з чим з 10.08.2020 року у ОСОБА_1 було відкрите лікарняне.
Згідно листка непрацездатності від 10.08.2020 року №49, виданого комунальним некомерційним підприємством «Ірпінський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Ірпінської міської ради Київської області», позивач перебував на лікарняному в період часу з 10.08.2020 до 21.08.2020 (включно), і до роботи мав приступити 22.08.2020.
19.08.2020 року т.в.о. начальника Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області рапортом доповів т.в.о. начальника ГУНП в Київській області Колеснику Я. , що ОСОБА_1 06 та 07 серпня 2020 прибував до Баришівського ВП, а з 08.08.2020 повідомив, що перебуває на лікарняному, однак підтверджуючих документів не надав.
На підставі зазначеного рапорту Тетерука Є.В. наказом ГУНП в Київській області від 20.08.2020 № 1388 призначено службове розслідування.
Під час проведення службового розслідування позивачем надано письмові пояснення про всі вищевказані обставини, у тому числі про перебування на лікарняному, а у подальшому - також долучено до матеріалів службового розслідування копію листка непрацездатності № 49 від 10.08.2020, виданого комунальним некомерційним підприємством «Ірпінський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Ірпінської міської ради Київської області».
21.09.2020 за результатами проведеного службового розслідування начальником Головного управління Національної поліції в Київській області Нєбитовим А.А. , затверджено висновок службового розслідування, згідно якого інформація викладена у рапорті тимчасово виконуючого обов`язки начальника Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області підполковника поліції Тетерука Є.В. щодо можливих порушень службової дисципліни окремими працівниками слідчого управління ГУНП в Київській області частково знайшла своє підтвердження у частині не виходу 21.08.2020 позивача на робоче місце без поважних причин. Згідно цього ж висновку службового розслідування було рекомендовано накласти на ОСОБА_1   дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 не вийшов на роботу в період часу з 10.08.2020 по 21.08.2020 (включно) у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікарняному, це є поважною причиною невиходу на роботу 21.08.2020 року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо протиправності та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 22.09.2020 № 586 в частині накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення позивача зі служби в поліції та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 23.09.2020 № 274 о/с, як похідного. 
Крім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про поновлення позивача на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки ГУНП в Київській області від 09.10.2020 за № 696 ОСОБА_1 виплачена заробітна плата за липень 2020 року - 13677,18 грн., за серпень 2020 року - 17148,82, загальна сума доходу за останні два місяці перед його звільненням становила - 30826,00 грн. 
Судом першої інстанції було встановлено, що середньоденний заробіток за 1 день складає - 497,19 грн. (30826,00 грн. / 62 календарні дні).
Таким чином, втрачений позивачем середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 497,19 грн. (середньоденна заробітна плата) * 84 дні (кількість днів з 29.09.2020 по 21.12.2020) = 41763,96 грн., який підлягає стягненню на користь позивача. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
При цьому, аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені  статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Відповідно до ч. ч. 1, 2  ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно  ст. 316 КАС України  залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 229, 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      В.О. Аліменко 

Судді                                                                                          Л.В. Бєлова

                                                                                                    А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено « 28» квітня 2021 року.