ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 р.	Справа № 520/400/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків, повний текст складено 16.03.21 року по справі № 520/400/21
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Чугуївської районної ради Харківської області                    
          про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Чугуївської районної ради Харківської області, в якій просить суд: зобов`язати Чугуївську районну раду Харківської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі, який він отримував на посаді голови Чугуївської районної ради Харківської області, за шість місяців, починаючи з 17.11.2020 року до 16.05.2021 року; стягнути з Чугуївської районної ради Харківської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату на період працевлаштування, в сумі 171120,00 грн. (сто сімдесят одна тисяча сто двадцять грн 00 коп.); визнати протиправними дії Чугуївської районної ради Харківської області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті середньої заробітної плати з 17.11.2020 року на підставі ч.2 ст.33 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад".
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідачем порушені права позивача, які передбачені ч.2 ст.33 ЗУ "Про статус депутатів місцевих рад", де чітко зазначено, що депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації. Вказує, що законодавство встановлює для депутата компенсаційну гарантію - у разі неможливості отримати роботу - отримувати компенсацію. При цьому, законодавство не зобов`язує подавати депутата в суд на колишнього роботодавця та не змушує суд з`ясовувати правомірність відмови в наданні роботи. Стверджує, що суд посилався у своєму рішенні на зайняття посади позивача іншою особою, однак таких даних в матеріалах справи немає. Більш того, відповідно до відповіді комунальної установи, колишній роботодавець не може надати позивачу попередню чи рівноцінну роботу. Вважає, що колишній роботодавець має об`єктивну неможливість надати позивачу, звільненому з виборної посади, попередньої посади, більш того суд першої інстанції не вивчав таку можливість, а саме можливість працевлаштування позивача на посаду заступника директора Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району. Зауважує, що виходячи зі змісту ч.2 ст.33 Закону №93-ІV від 11.07.2002 року, середня заробітна плата, яка зберігається за колишнім депутатом місцевої ради після закінчення повноважень за своєю правовою природою є компенсацією заробітної плати такій особі на період її працевлаштування. Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» не передбачено обов`язку позивача доводити правомірність відмови попереднього роботодавця щодо працевлаштування. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.10.2019 року у справі №345/3102/16-а. Зазначає, що перебування позивача на обліку як безробітного додатково свідчить про відсутність можливості надати йому попередню роботу (посаду). Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2018 року у справі 567/649/16-а. Вважає, що має право на отримання середньої заробітної плати, яку одержував раніше на виборній посаді у раді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, а тому з відповідача слід стягнути в користь позивача середньомісячний заробіток за шість наступних місяців після звільнення з посади голови Чугуївської районної ради Харківської області, виходячи із розміру середньої заробітної плати, яку він одержував на виборній посаді у вказаній раді, а саме  – 171120,00 грн.
Чугуївська районна рада Харківської області подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року без змін. Зазначає, що аналіз положень статті 33 Закону №93-IV дає підстави для висновку, що законодавством гарантується право депутата місцевої ради на надання йому, після закінчення його повноважень за виборною посадою, попередньої роботи (посади), а за її відсутності - іншої рівноцінної роботи (посади). Під відсутністю посади/роботи необхідно розуміти лише об`єктивну неможливість надати депутату місцевої ради, звільненому з виборної посади, попередньої посади через ліквідацію підприємства, установи, організації, її скорочення тощо, а не відсутність вакансії у зв`язку з тим, що посаду, яку до обрання на виборну посаду обіймав депутат місцевої ради, було запропоновано іншій особі. Якщо посаду, яку обіймав депутат місцевої ради до обрання його на виборну посаду у раді, займає інша особа, трудовий договір з нею, у тому числі укладений безстроково, розривається з підстав, передбачених пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України, частиною другою статті 33 Закону №93-IV. Вказує, що на момент закінчення повноважень позивача як голови Чугуївської районної ради Харківської області посада, яку він обіймав до обрання на виборну посаду в Комунальній установі по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району, не є вакантною,  тому не може бути перешкодою для надання йому попередньої посади (роботи).
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Чугуївська районна рада Харківської області подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 в період з 10.04.2008 року по 29.06.2011 року працював на посаді заступника директора Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району.
24.06.2011 року позивача було обрано заступником голови Чугуївської районної ради Харківської області, що не заперечувалось сторонами у справі.
29.06.2011 року згідно наказу №30-к позивача було звільнено з посади заступника директора Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району у зв`язку з обранням на виборну посаду за п.5 ст.36 Кодексу законів про працю України.
03.12.2015 року позивача було обрано головою Чугуївської районної ради Харківської області, що також не заперечувалось сторонами у справі.
За результатами розгляду заяви позивача, Чугуївської районною радою VII скликання 03.11.2020 року було прийнято рішення "Про дострокове припинення повноважень депутата районної ради ОСОБА_1 ". Згідно з зазначеним рішенням повноваження депутата Чугуївської районної ради VII скликання ОСОБА_1 були достроково припинені з 16.11.2020 року на підставі п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад".
Розпорядженням від 11.11.2020 року за №78-к позивача було звільнено з посади голови Чугуївської районної ради VII скликання 16.11.2020 року у зв`язку з припиненням ним депутатських повноважень. Відповідний запис щодо звільнення позивача 16.11.2020 року міститься у трудовій книжці НОМЕР_1 .
Згідно довідок Чугуївської районної ради №03-01-40/16 та №03-01-40/15 від 11.01.2021 року, позивач був обраний на виборну посаду заступника голови Чугуївської районної ради 24.06.2011 року згідно рішення Чугуївської районної ради від 24.06.2011 року "Про обрання заступника голови районної ради" (VIII сесія VI скликання) та працював на цій посаді на постійній основі. 03.12.2015 року позивач був обраний на виборну посаду голови Чугуївської районної ради згідно рішення Чугуївської районної ради від 03.12.2015 року "Про обрання голови районної ради" (І сесія VII скликання) та працював на цій посаді на постійній основі. ОСОБА_1 був депутатом Чугуївської районної ради протягом 2-х скликань: VI скликання - з 18.11.2010 року по 03.12.2015 року; VII скликання-з 03.12.2015 року по 16.11.2020 року.
17.11.2020 року позивач звернувся до Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району про працевлаштування на попередній посаді.
Згідно копії відповіді Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району №257 від 19.11.2020 року позивача було повідомлено про неможливість працевлаштування на виборну посаду на колишній роботі (посаді) або іншій рівноцінній роботі (посаді) у зв`язку з відсутністю вакантних посад.
26.11.2020 року та 17.12.2020 року позивач звертався до Чугуївської районної ради Харківської області про виплату з 17.11.2020 року на період працевлаштування середньої заробітної плати, яку позивач одержував на виборній посаді.
Відповідно до листа Чугуївської районної ради Харківської області №03-01-41/865 від 29.12.2020 року, позивачу повідомлено, що у 2011 році позивач був звільнений з посади заступника директора Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад району у зв`язку з обранням на виборну посаду (заступник голови районної ради) за п. 5 ст. 36 Кодексу Законів про працю. На теперішній час Комунальна установа не ліквідована, посада заступника директора Комунальної установи не скорочена. З урахуванням вимог абзацу 2 ч.1 ст.33 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" вважаємо, що відсутність вакантних посад, як зазначено у листі директора Комунальної установи від 19.11.2020 року за №257, не є підтвердженням неможливості працевлаштування позивача у Комунальній установі. Таким чином для здійснення позивачу на період працевлаштування виплати середньої заробітної плати, яку позивач одержував на виборній посаді у раді немає законних підстав.
Не погодившись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в межах даної справи не встановлено факту неможливості надання ОСОБА_1 відповідної роботи (посади) у Комунальній установі по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району на період працевлаштування, відповідно у Чугуївської районної ради Харківської області не виникло обов`язку щодо виплати позивачу на період працевлаштування середньої заробітної плати, яку позивач одержував на виборній посаді у раді.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на сільських, селищних, міських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом.
Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради, гарантії депутатської діяльності визначено в Законі України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 року №93-IV (далі по тексту - Закон №93-IV).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.6 Закону №93-IV депутат місцевої ради здійснює свої повноваження, не пориваючи з виробничою або службовою діяльністю. Депутат місцевої ради, обраний секретарем сільської, селищної, міської ради, головою, заступником голови районної, обласної, районної у місті ради, працює у відповідній раді на постійній основі і не може суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, у тому числі на громадських засадах (за винятком викладацької, наукової та творчої у позаробочий час), займатися підприємницькою діяльністю, одержувати від цього прибуток, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 118 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.
Частиною 1 ст.33 Закону №93-IV (у редакції, чинній на момент обрання позивача на виборну посаду) передбачено, що в разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним за попереднім місцем роботи припиняється відповідно до законодавства. Обраний на виборну посаду у відповідній раді, на якій він працює на постійній основі, депутат місцевої ради, який перебуває на службі у військових формуваннях чи правоохоронних органах держави, прикомандировується до місцевої ради із залишенням на цій службі.
01 січня 2008 року набрав чинності Закон України від 11 січня 2007 року № 575-V, яким частину першу статті 33 Закону №93-IV доповнено абзацом другим такого змісту: «З працівником, якого прийнято на роботу (посаду), що її виконував (займав) депутат місцевої ради, укладається строковий трудовий договір; цей договір розривається у разі повернення депутата місцевої ради на роботу, але не пізніш як через три місяці після припинення повноважень депутата місцевої ради».
Відповідно до ч.2 ст.33 Закону №93-IV (у редакції, чинній на момент припинення повноважень позивача на виборній посаді) депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.
У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.
Час, коли колишній депутат тимчасово не працював у зв`язку з неможливістю надання йому попередньої або рівноцінної роботи (посади) безпосередньо після закінчення строку його повноважень, зараховується, але не більше шести місяців, до страхового стажу і стажу роботи (служби) за спеціальністю, за якою депутат працював до обрання у місцеву раду, де він виконував свої обов`язки на постійній основі.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що законодавством гарантується право особи на надання, після закінчення її повноважень за виборною посадою, попередньої роботи (посади). У той же час, це право може бути реалізовано за умови наявності посади, або іншої рівноцінної посади.
Отже, у разі коли колишній депутат місцевої ради до обрання на виборну посаду у раді перебував у трудових відносинах з підприємством (установою, організацією) незалежно від форми власності та виду діяльності, однак надання попередньої або рівноцінної роботи йому на цьому підприємстві (установі, організації) або, за його згодою, на іншому неможливе, закон гарантує збереження за цим депутатом середньої заробітної плати на період його працевлаштування, але не більше шести місяців.
Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, що викладений у постановах від 07.02.2019 у справі №507/1299/16-а, від 25.10.2019 у справі №345/3102/16-а, від 26.12.2019 у справі №570/3880/16-а.
Слід наголосити, що під неможливістю надання відповідної роботи (посади) необхідно розуміти лише об`єктивну неможливість надати депутату місцевої ради, звільненому з виборної посади, попередньої посади через ліквідацію підприємства, установи, організації, її скорочення тощо.
Правові висновки аналогічного змісту наведені у постановах Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №570/3880/16-а, від 09.12.2020 у справі №275/318/16-а.
Матеріалами справи встановлено, що до обрання на позивача на виборну посаду ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району.
24.06.2011 року позивача було обрано заступником голови Чугуївської районної ради Харківської області, що не заперечувалось сторонами у справі.
03.12.2015 року позивача було обрано головою Чугуївської районної ради Харківської області, що також не заперечувалось сторонами у справі.
Після звільнення з посади голови Чугуївської районної ради Харківської області у зв`язку з припиненням ним депутатських повноважень,  позивач звернувся до Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району про працевлаштування на попередній посаді.
Згідно копії відповіді Комунальної установи по забезпеченню діяльності з утримання та обслуговування майна спільної власності територіальних громад Чугуївського району №257 від 19.11.2020 року позивача було повідомлено про неможливість працевлаштування на виборну посаду на колишній роботі (посаді) або іншій рівноцінній роботі (посаді) у зв`язку з відсутністю вакантних посад.
Отже, працевлаштування ОСОБА_1 після звільнення з посади голови Чугуївської районної ради Харківської області на попередню роботу (посаду) або надання йому рівноцінної посади виявилося неможливим з наведених вище підстав.
Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що позивач може працевлаштуватися на попередню роботу, а відмова щодо надання попередньої роботи заслуговує на додаткове вивчення, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом позову є визнання протиправними дій Чугуївської районної ради Харківської області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті середньої заробітної плати  (за шість місяців) та її стягнення, а не оцінка правомірності відмови у працевлаштуванні позивача.
Крім того, суд зауважує, що Законом України "Про статус депутатів місцевих рад" не передбачено обов`язку позивача доводити правомірність відмови попереднього роботодавця щодо працевлаштування.
Такий висновок відповідає висновку у постанові Верховного Суду від 25.10.2019 року у справі №345/3102/16-а.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не має право на отримання середньої заробітної плати, яку він одержував раніше на виборній посаді у раді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, оскільки визначені частиною другою статті 33 Закону України “Про статус депутатів місцевих рад» випадки, коли середня заробітна плата за колишнім депутатом місцевої ради не зберігається, у спірних правовідносинах відсутні.
Щодо посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12.06.2020 року у справі №635/1071/17, то колегія суддів зазначає, що вказане рішення не підлягає застосуванню по даній справі, оскільки правовідносини у цій справі не є аналогічними тим, що були предметом дослідження Верховним Судом.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі, який він отримував на посаді голови Чугуївської районної ради Харківської області, за шість місяців, починаючи з 17.11.2020 року до 16.05.2021 року, та стягнути з Чугуївської районної ради Харківської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату на період працевлаштування, в сумі 171120,00 грн. (сто сімдесят одна тисяча сто двадцять грн 00 коп.), колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Порядок № 100), передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
При цьому, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Абзацами 1, 2 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Колегія суддів вважає, що оскільки обчислення та нарахування таких виплат здійснюється відповідачем у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100, які не були нараховані позивачу, а тому суд не може перебирати на себе повноваження відповідача, здійснювати розрахунок та стягувати не нараховані суми середньої заробітної плати.
Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
У справі "Рисовський проти України" (№29979/04) викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування".
В рішенні ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява №29979/04, пункт 70).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).
Держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункт 74).
Також, у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії", Європейським судом з прав людини визначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, "правомірні (законні) очікування" - це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права. Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.
При цьому, в своєму рішенні у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23.10.91 Європейський суд з прав людини зазначив, що "правомірні (законні) очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 21 березня 2019 року у справі №817/498/17 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15 у справі №826/4418/14, яку колегія суддів враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.
Позиція Європейського суду з прав людини та Верховного Суду свідчить про необхідність встановлення такого способу відновлення порушеного права, при якому можливість прийняття подальших протиправних рішень буде виключена.
Суд наголошує, що жоден інший спосіб захисту порушених прав позивача не гарантує безпосереднього поновлення прав позивача та практичного застосування задекларованого принципу мовчазної згоди як ефективного механізму захисту, як того вимагає принцип верховенства права.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій/рішення. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема, щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення.
У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.
Зважаючи на обставини справи, колегія суддів вважає, що належним, достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середньої заробітної плати за шість місяців з дня закінчення його повноважень голови Чугуївської районної ради Харківської області на період працевлаштування відповідно до частини другої статті 33 Закону України “Про статус депутатів місцевих рад” від 11.07.2002 №93-ІV, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за шість місяців з дня закінчення повноважень  позивача як голови Чугуївської районної ради Харківської області.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середньої заробітної плати за шість місяців з дня закінчення його повноважень голови Чугуївської районної ради Харківської області на період працевлаштування відповідно до частини другої статті 33 Закону України “Про статус депутатів місцевих рад” від 11.07.2002 №93-ІV, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за шість місяців з дня закінчення повноважень  позивача як голови Чугуївської районної ради Харківської області. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. 
Враховуючи те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 по справі № 520/400/21  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким   позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Чугуївської районної ради Харківської області щодо невиплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за шість місяців з дня закінчення його повноважень голови Чугуївської районної ради Харківської області на період працевлаштування відповідно до частини другої статті 33 Закону України “Про статус депутатів місцевих рад” від 11.07.2002 №93-ІV.
Зобов`язати Чугуївську районну раду Харківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за шість місяців з дня закінчення повноважень   ОСОБА_1 як голови Чугуївської районної ради Харківської області.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 		З.Г. Подобайло	
Судді	   	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  29.06.2021 року