КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №372/4282/20                                                                    головуючий у суді І інстанції: Тиханський О.Б.
провадження №22-ц/824/7992/2021                                            головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.              
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
08 червня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                               Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірного підприємства Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Клінічний санаторій «Жовтень» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Клінічний санаторій «Жовтень» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Клінічний санаторій «Жовтень» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку. 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.05.2009 р. її призначено на посаду головної медсестри санаторію «Жовтень». 19 листопада 2020 до трудової книжки позивача внесено запис № 23 про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивача розрахунок із заробітної плати не проведено до поточного моменту. Оскільки відповідач не виплатив всіх сум при звільненні, позивач просить стягнути з ДП «Санаторій Жовтень» на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 74323,25 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2019 року по 19.11.2020 року в розмірі 81000,00 грн. та зобов`язати відповідача перерахувати єдиний соціальний внесок в розмірі 22% від щомісячної заробітної плати за період 01.12.2019 року по 19.11.2020року.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2021 року задоволено частково позов. Стягнуто з Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Клінічний санаторій «Жовтень» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 51985 грн. 42 коп.. Стягнуто з Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Клінічний санаторій «Жовтень» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 65382 грн. 36 коп.. Стягнуто з Дочірнього підприємства Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Клінічний санаторій «Жовтень» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесених на професійну правничу допомогу та на сплату судового збору у розмірі 5178 грн. 68 коп. та в дохід держави судовий збір у розмірі 588,10 грн.. Допущенонегайне виконання рішення в частині присудження стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більш ніж за один місяць. В задоволені в інших позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Дочірнє підприємство Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Клінічний санаторій «Жовтень» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просило рішеннясуду першої інстанції скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65382,36 грн. і судових витрат понесених на професійну правничу допомогуу та ухвалити нове судове рішення, яким в цій частині відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що вказує, що норма ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачає саме відсутність спору про розмір не виплати з вини власника належних звільненому працівникові сум, а тому вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65382,36 грн., що є більшою навіть по заборгованості перед позивачем. Також зазначає, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу заявлена без жодного доказу. Звертає увагу суду на те, що ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» звернувся до Голосіївської районної філії Київського міського центру зайнятості для отримання коштів, і загалом ОСОБА_1 , отримала за рахунок Голосіївської районної філії Київського міського центру зайнятості в якості допомоги по частковому безробіттю на період карантину суму в розмірі 14092, 80 грн..
Також, зазначає, що у зв`язку із запровадженням на всій території України карантинних заходів ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 06.04.2020 року відповідно до наказу № 41 від 06.04.20р., призупинив свою діяльність та вісім останніх місяців взагалі не здійснював реабілітацію хворих. Одночасно із запровадженням карантину та продовження його дії на усій території України Фонд соціального страхування України повністю припинив фінансування санаторію та направлення хворих на реабілітацію через що Санаторій вимушений був призупинити свою діяльність. Робота з реабілітації хворих у ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» носить сезонний характер і саме з початком весни почнуть з`являтися обігові кошти з яких Санаторій буде мати можливість розраховуватися по заборгованості яка виникла.
Посилається на те, що 24.11.20р., Президент України Володимир Зеленський підписав закон щодо відновлення фінансування деяких соціальних виплат з Фонду соціального страхування України (ФССУ), припинених на період карантину, що у свою чергу надасть Санаторію в повному обсязі виплатити заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 , яка виникла не з вини ДП «Клінічний санаторій «Жовтень».
Позивач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надала.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Задовольняючи позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачем не виконано обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, тому вказана вимога є обґрунтованою, та  з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості із нарахованої, проте невиплаченої станом на 17.02.2021 року заробітної плати у розмірі 51985,42 грн.. При цьому, ні наявність заборгованості з виплати заробітної плати, ні факт порушення строків її виплати відповідач не оспорював.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання перерахувати єдиний соціальний внесок в розмірі 22 % від щомісячної заробітної платисуд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано доказів того, що відповідачем не сплачено або не своєчасно сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому вказана вимога не підлягає до задоволення.
В цій частині судове рішення сторонами не оскаржується.
Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що  положеннями ст. ст. 116, 117 КЗпП України передбачено право позивача на отримання наявні підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наявні правові підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з 81000,00 грн. до 65382,36 грн., посилаючись на висновки, які викладеніВеликої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт і послуг, що стосуються підготовки позову та розгляду справи в суді, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також значення справи для позивача, поведінку відповідача щодо досудового врегулювання спору, який надавав відповіді на пропозиції позивача та фактичне визнання ним позовних вимог, відшкодування витрат на правову допомогу підлягає у розмірі, співмірному з позовними вимогами, а також підтверджене описом виконаних робіт, а тому слід стягнути з позивача на користь відповідача 4500 грн. судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Статтею 21 Кодекс законів про працю України КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 9 положенняЦК Українизастосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК Українизагальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбаченестаттею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічних правовівисновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).
Встановлено, що 12.05.2009 року ОСОБА_1 , на підставі наказу №49-к, було прийнято на роботу виконуючої обов`язки головної медичної сестри санаторію, а 08.06.2009, на підставі наказу № 57к затверджена на посаду головної медичної сестри санаторію, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Наказом №138-к від 19.11.2020р., ОСОБА_1 звільнено з посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що в день звільнення ОСОБА_1 , власником підприємства не було виплачено всіх сум, що належать їй до виплати.
З вбачається з Довідки ДП "Клінічний санаторій "Жовтень" №14 від 17.02.2021р., на день звільнення, сума нарахованої та не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 становила 65382,36 грн..
Відповідно до Довідки ДП "Клінічний санаторій "Жовтень" №14 від 17.02.2021р., станом на 17.02.2021р. сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 51985,42 коп..
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовної вимови про стягнення середнього заборітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки при  звільненні позивача з нею повний  розрахунок проведений не був, на момент ухвалення судового рішення судом першої інстанції, відповідач заборгованіть не виплатив, отже у відповідача виник обов`язок по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період. Крім того, доказів на підтвердження того, що несвоєчасний розрахунок з позивачем відбувся не з вини відповідача суду не надано (не надано висновку ТПП України щодо форс мажорних обставин).
Також, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та врахування практики Великої Палати Верховного Суду, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості.
Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. 
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи компенсувати судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п.80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пп.34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п.95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.  Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:  складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України від «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України від «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Відповідно до ст. 19 Закону України від «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
Аналогічні висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2019 у справі №9901/264/19.
Встановлено, що 23 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Стельниковиче С.А. укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 55-56).
Відповідно до опису робіт наданих адвокатом за договором про надання правової допомоги від 23.11.2020 загальна вартість послуг становить 5500 грн. 00 коп., фактично оплачено 5500 грн. 00 коп. (а.с. 54).
З урахуванням суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовної виоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4500 грн., оскільки позивачем надано належні, допустимі, достатні та достовірні докази щодо підтвердження понесених витрат. Крім того, судом зменшено суму вказаних витрат, що відповідає критеріям розумності.
Доводи апеляційної скарги про те, що норма ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачає саме відсутність спору про розмір не виплати з вини власника належних звільненому працівникові сум, а тому вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65382,36 грн., що є більшою навіть по заборгованості перед позивачем, суд апеляційної іцнстанції не приймає до уваги, оскільки вважає що спору щодо розміру заборгованості не має, позивач погодився з довідкою про розмір заборгованості, яку надав відповідач у суду першої інстанціїї, в суді апеляційної інстанції не заперечував представник позивача про стягнення саме такого розмрі заборгованості, та рішення суду в цій частині не оскаржував.
Доводи апеляційної скарги про те, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу заявлена без жодного доказу, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки у матеріалах справи (а.с. 54, 55, 56) надано належні докази щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги про те, що ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» звернувся до Голосіївської районної філії Київського міського центру зайнятості для отримання коштів, і загалом ОСОБА_1 , отримала за рахунок Голосіївської районної філії Київського міського центру зайнятості в якості допомоги по частковому безробіттю на період карантину суму в розмірі 14092, 80 грн., суд апеляційної іцнстанції не приймає до уваги, оскільки зазаначні доводи мають вирішальне значення при стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а при розгляді позовних вимог про стягнення середнього заробітку у зв`язку з невчасним розрахунком при звільненні правового значення не мають.
Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку із запровадженням на всій території України карантинних заходів ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 06.04.2020 року відповідно до наказу № 41 від 06.04.20р., призупинив свою діяльність та вісім останніх місяців взагалі не здійснював реабілітацію хворих. Одночасно із запровадженням карантину та продовження його дії на усій території України Фонд соціального страхування України повністю припинив фінансування санаторію та направлення хворих на реабілітацію через що Санаторій вимушений був призупинити свою діяльність. Робота з реабілітації хворих у ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» носить сезонний характер і саме з початком весни почнуть з`являтися обігові кошти з яких Санаторій буде мати можливість розраховуватися по заборгованості яка виникла. А також те, що 24.11.20р., Президент України Володимир Зеленський підписав закон щодо відновлення фінансування деяких соціальних виплат з Фонду соціального страхування України (ФССУ), припинених на період карантину, що у свою чергу надасть Санаторію в повному обсязі виплатити заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 , яка виникла не з вини ДП «Клінічний санаторій «Жовтень», суд апеляційної іцнстанції не приймає до уваги, оскільки відповідачем не доведено відсутності своєї вини щодо не проведення розрахунку із позиваечем у день звільнення, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також відповідачем не надано висновку ТПП України щодо настанні форс мажорних обставин.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача  було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 116, 117 КЗпП України, практику Великої Палати Верховного Суду та ст. 137 ЦПК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                         На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Дочірного підприємства Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» «Клінічний санаторій «Жовтень» залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «09» червня 2021 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	О.І. Сліпченко      	
   	Д.Р. Гаращенко