22-ц/804/1187/21 
                                                                                242/4670/20 
                                               
                                                                                               Єдиний унікальний номер 242/4670/20
                                                                                              Номер провадження 22-ц/804/1187/21 

                                                                 П О С Т А Н О В А
                                                              ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
          
26 травня 2021 року                                                                                  м. Маріуполь  

Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів  Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.,
секретар судового засідання  Сидельнікова  А.В., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач –Приватне акціонерне товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Росія»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області, ухвалене    15 лютого 2021 року в складі судді Переясловськой Ю.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Росія» про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні та заробітної плати за несвоєчасну виплату по заробітній платі при звільненні з підприємства,

                                                      В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні та середньої заробітної плати за несвоєчасну виплату по заробітній платі при звільненні з підприємства з Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Росія».
Позовна заява мотивована тим, що позивач з 19.04.2018 року по 24.09.2020 року перебував на посаді Генерального директора Голови колегіального органу ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Росія». 24.09.2020 року його було звільнено на підставі  ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, з виплатою одноразової допомоги по виходу на пенсію. Відповідач заборгував йому заробітну плату, яку не виплатив до теперішнього часу. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 655 758 грн. 70 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та витрати на правову допомогу. 

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ  «Центральна збагачувальна фабрика «Росія» про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні та середньої заробітної плати за несвоєчасну виплату по заробітній платі при звільненні з підприємства задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Росія»  на користь  ОСОБА_1   заборгованість по заробітній платі у сумі 372 249,05 грн.  та середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 180 000  грн. Суми, що підлягають стягненню, визначені судом без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення в межах платежів за один місяць.
Стягнуто з відповідача в дохід  держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. та на користь позивача у відшкодування судових витрат  840,80 грн.  
В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,  позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення  суду  та ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу задовольнити, скасувати заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 лютого 2021 року та постановити нове рішення, яким  стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі при звільненні з підприємства з листопада 2019 року по вересень 2020 року у сумі 828 372,94 грн,  стягнути з відповідача частково середню заробітну плату за період затримки, як визначив  суд, в розмірі 180 000 гривень;  стягнути з відповідача на користь позивача 840 грн. 80 коп. в рахунок повернення сплаченого ОСОБА_1 судового збору.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що   судом невірно розрахована заборгованість по заробітній платі  з листопада 2019 року  по вересень 2020 року та вказано суму 372249,05 грн, в той час як в рішенні зазначено,  що нараховано було за цей період  544862,93 грн, тобто різницю суд не стягнув  на його користь, яка складає  172613,88 грн без урахування сум за вересень 2020 року.
У вересні 2020 року позивачу нараховано три заробітні плати при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 178561,17 грн, а також компенсація відпустки в розмірі 69029,45 грн, компенсація відпустки в розмірі 153837,06 грн, відпускні в сумі 27611,78 грн та за вислугу років 969,07 грн, а всього за вересень 2020 року нарахована позивачу сума складає 354369,87 грн, а після відрахування обов`язкових відрахувань – 283509,65 грн. Таким чином позивачу недорахували до виплати 456123,53 грн.
Сума нарахованої позивачу заробітної плати за вересень 2020 року підтверджується копією розрахункового листа за вересень 2020 року, яку йому видали на підприємстві вже після звільнення і розрахунковими листами.
Суд не прийняв до уваги виписки з банківського рахунку позивача для зарахування заробітної плати, з яких вбачається, що за весь період затримки йому не було перераховано жодної грошової суми.
Суд також не прийняв до уваги довідки Пенсійного фонду форми ОКП-5.
Позивач вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору був упередженим щодо його особи.
Також в рішенні суду помилково визначено стягнути на користь позивача суму судового збору не з відповідача, а з ДП «Селидіввугілля».

Відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Сторони до апеляційного суду не явилися, неодноразово викликалися судовими повістками, але позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, відповідач не повідомив про причини неявки. Про розгляд справи  учасники повідомлені належним чином. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Суд першої інстанції встановив,  що трудовою книжкою підтверджується, що  ОСОБА_1 24.09.2020 року звільнено із займаної посади з ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Росія» на підставі на підставі  ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, з виплатою одноразової допомоги по виходу на пенсію, на підставі наказу №88к від 24.09.2020 року.
Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У статті 116 КЗпП України  зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Позивач при звернення до суду вказав, що при звільненні з ним підприємство не розрахувалося, належну заробітну плату не виплатило. Порушення його права на виплату заробітної  плати триває з листопада 2019 року. 
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано таких позовних вимог. 
Ухвалою суду від 20.11.2020 року було витребувано у відповідача довідку про заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 та довідку про розмір його середньоденної заробітної плати. Вимоги даної ухвали відповідачем не виконані, витребувані документи суду не надано.
Тому при вирішення питання про наявність заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем, суд враховував саме надані  позивачем докази, а саме розрахункові листки за період роботи з січня 2020 року по вересень 2020 року; індивідуальні відомості про застраховану особу форма ОК-5, з яких вбачається, що нарахування по заробітній платі відповідача складає: листопад 2020 року – 48 726 грн. 44 коп.; грудень 2019 року – 56 913 грн. 96 коп.; січень 2020 року – 52 487 грн. 43 коп.; лютий 2020 року – 51 388 грн. 77 коп.; березень 2020 року – 54 131 грн. 95 коп.; квітень 2020 року – 53 198 грн. 14 коп.; травень 2020 року – 48 768 грн. 70 коп.; червень 2020 року – 54 639 грн. 49 коп.; липень 2020 року – 65 396 грн. 04 коп.; серпень 2020 року – 59 212 грн. 01 коп. (а.с.47).
На підставі цих відомостей,  наданих позивачем,  суд  встановив, що з листопада 2019 року по серпень 2020 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у загальній сумі 544 862,93  грн..
З розрахункових листків, наданих в якості доказу позивачем ОСОБА_1 ,  вбачається, що заборгованість по заробітній платі на станом на вересень 2020 року становила 372 249 грн. 05 коп. (а.с.65) Відповідач не скористався правом надання заперечень  стосовно таких обставин. 
Тому суд визначив розмір заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню на користь позивача, в розмірі 372 249,05 грн., оскільки суду не було надано жодних відомостей про розмір проведених підприємством виплат по заробітній платі. При цьому саме позивач надав суду докази, які вважав необхідним.  
У зв`язку із цим доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховані докази дійсного розміру заборгованості по заробітній платі, не є слушними. 
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Так, неможливо прийняти до уваги при вирішенні спору   відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про суми виплачених доходів, надані позивачем суду.   Згідно з  п.51.1. Податкового кодексу України, платники податків, у тому числі податкові агенти, платники єдиного внеску, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, з розбивкою по місяцях звітного кварталу. Згідно з п.п.2-3, розділу ІІ  Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 13.01.2015  № 4, розрахунок подається незалежно від того, виплачує чи не виплачує доходи платникам податку податковий агент та незалежно від того чи виплачені платником єдиного внеску суми такого внеску фактично після їх нарахування до сплати протягом звітного періоду. Розрахунок подається до контролюючих органів за основним місцем обліку.
Таким чином, дані, які містяться у Державному реєстрі фізичних осіб ДПС України про суми виплачених доходів відображають подану ПРАТ «ЦЗФ «Росія» інформацію, викладену у звітах та не свідчать про фактичну виплату або невиплату підприємством заробітної плати.
Що стосується сум нарахувань в розмірі 544 862,93 грн., визначених у звітах підприємства відповідно Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом МФУ 14.04.2015  № 435(у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15 травня 2018 року № 511), то суд правильно визначив, що в звіті за 2020 рік відображені нараховані суми заробітної плати, але згідно з п.1 гл. IV звіт формується на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких проводиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок. – отже, суми  вказані без урахування обов`язкових виплат і утримань (НДФЛ, військовий збір, профспілка та інш).
Таким чином, враховуючи різницю між сумами нарахованого доходу і сумами  обов`язкових утримань,  висновок суду про фактичну заборгованість по заробітній платі в сумі 372249,05 грн по суті є  вірним. Разом з тим судом зайво зазначено, що вказана сума підлягає стягненню без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, оскільки з щомісячних розрахунків заробітної плати вбачається, що  суми до виплати, з яких складається заборгованість, вказані з урахуванням обов`язкових утримань. Однак це не впливає на правильність рішення суду в частині визначення розміру заборгованості, оскільки має бути виправленим як помилка. 
При вирішенні вимог про  відповідальність відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат, суд виходив з позиції  справедливості, пропорційності, врахував обставини  справи, і визначив таку суму в розмірі  180 000 грн. 00 коп. 
В цій частині висновки суду позивач не оскаржував, тому у відповідності до правил статті 367 ЦПК України колегією суддів в цій частині рішення не переглядається. 

Перевіривши справу,   колегія суддів не може не погодитися із висновком суду  першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню у визначеному судом розмірі. Вбачається, що суд встановив обставини справи, надав оцінку наданим доказам, правильно застосував норми матеріального права, і прийшов до правильного висновку. 

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду. Твердження позивача про порушення його трудових прав відповідачем були предметом розгляду в суді першої інстанції, і суд надав їм мотивовану і обґрунтовану с точки зору матеріального права оцінку. Судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні. Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
В апеляції  позивач ніяк не спростував висновків суду. 

Твердження позивача про вказівку у тексті резолютивної частини рішення про стягнення судового збору з іншого підприємства ніяк не впливають на правильність висновків суду, оскільки така неточність також має бути виправлена як описка. 

Колегія суддів вважає, що за своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.
Суд дав вірну оцінку наданим позивачем  доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку. 
Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітку в повному обсязі,  у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції постановлено згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача  задоволенню не підлягає.

За таких обставин  на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.  
Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів  до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 31 травня 2021 року. 

Судді :
Є.Є. Мальцева 

В.М. Барков  

М.Ю. Лопатіна