Головуючий суду 1 інстанції - Архипенко А.В.
Доповідач -Гаврилюк В.К.

Справа № 423/2345/16-ц
Провадження № 22-ц/810/242/21

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року                                                                                м. Сєвєродонецьк
                                                                                        
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого – Гаврилюка В.К.,
суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., 
учасники справи:
позивач - військовий прокурор Луганського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України,
відповідач - ОСОБА_1 ,
представник відповідача – адвокат Шевчук Віктор Сергійович,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 28 жовтня 2016 року, ухваленого у складі судді Архипенко А.В.,
за позовом військового прокурора Луганського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, які спричинені вчиненням злочину, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в:

У липні 2016 року військовий прокурор Луганського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, які спричинені вчиненням злочину, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_1 був визнаний винуватим та засуджений вироком Попаснянського районного суду Луганської області за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.414 КК України, який він скоїв, будучи військовослужбовцем, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та вчинив порушення правил поводження зі зброєю, що виразилось у необережному поводженні зі зброєю, в результаті скоєння ним злочину загинув солдат ОСОБА_4 , який також являвся військовослужбовцем і також проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
По факту смерті ОСОБА_4 було проведено службове розслідування та встановлено, що ОСОБА_4 загинув під час виконання обов`язків військової служби, а діючим законодавством, зокрема положеннями Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 - Міністерством оборони України, рідним загиблого було виплачено одноразову грошову допомогу 609000 грн. державних коштів.
Військовослужбовці та призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому «Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого Постановою Верховної ради України від 23 червня 1995 року та цивільним законодавством України.
До цього ж в позові зазначено, що військовою прокуратурою Луганського гарнізону в ході вивчення вищезазначених матеріалів з приводу вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення та наслідків, які настали в результаті його дій - встановлено факт порушення законних інтересів держави в особі Міністерства оборони України, пов`язаних із відшкодуванням витрат в сумі 609000 грн., у зв`язку із смертю військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 .
Міністерство оборони України за правилами ст. 1191 ЦК України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, оскільки смерть ОСОБА_4 спричинена не бойовими діями чи іншими спеціальними умовами військової служби, а незаконними (злочинними) діями ОСОБА_1 .
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України майнову шкоду, яка спричинена вчиненням злочину у кримінальному провадженні №42015161320000040 в сумі 609000 грн.
Заочним рішенням Попаснянского районного суду Луганської області від 28 жовтня 2016 року позов військового прокурора Луганського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, які спричинені вчиненням злочину задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.п.н. № НОМЕР_2 ) на користь Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 00034022) майнову шкоду, спричинену вчиненням злочину за кримінальним провадженням № 42015161320000040 у сумі 609000 (шістсот дев`ять тисяч) гривень.
Суд обґрунтував рішення тим, що вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 10.06.2015 року військовослужбовця ОСОБА_1 , який перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 - визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України (порушення правил поводження зі зброєю) і йому призначено покарання у вигляд позбавлення волі строком на п`ять років. Відповідно до ст.ст. 75,76 КК України, ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.(а.с.7-8). Також, із зазначеного з вироку суду вбачається, що в результаті вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, загинув ОСОБА_4 , який являвся військовослужбовцем, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Міністерством оборони України відшкодовано завдану шкоду рідним загиблого ОСОБА_4 за його смерть у сумі 609000 грн., оскільки той загинув під час виконання обов`язків військової служби. В той же час Міністерство оборони України за правилами ст. 1191 ЦК України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, оскільки смерть ОСОБА_4 спричинена не бойовими діями чи іншими спеціальними умовами військової служби, а незаконними (злочинними) діями ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 28 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду або ж закрити провадження у справі, в тому числі у зв`язку з порушенням підсудності та юрисдикції, або ж відмовити в задоволенні позову в цілому, при цьому апелянт посилається на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_1 зазначив, що за своєю сутністю даний позов є регресивним та подається виключно за правилами загальної підсудності, оскільки не належить до переліку позовних вимог, за якими застосовуються правила альтернативної підсудності, суд першої інстанції на момент відкриття справи порушив правила підсудності, що в свою чергу є неприпустимим з огляду на процесуальне законодавство. 
Крім того зазначає, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли у зв`язку із заподіянням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби, а ці спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.
Вважає, що неповідомлення його у встановленому законом порядку про розгляд справи позбавило його законних прав учасника судового процесу, зокрема подавати докази, подавати клопотання та заяви, надавати пояснення суду, користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами, які мають істотне значення для вирішення справи. Таким чином суд першої інстанції порушив його конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати докази та навести доводи, через що порушив вимоги ст. 6 зазначеної Конвенції.
Також вказує, що вироком суду було встановлено, що ОСОБА_1 , діяв із злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи, що в результаті його дій може бути завдано шкоду охоронюваним законом правам та інтересам громадян. Тобто, діючи без мети умисного вчинення злочину, наніс шкоду заподіяну недбалим виконанням ним службових обов`язків, передбачених військовим статутом внутрішньої служби ЗСУ. А тому, відповідач вважає, що повинен нести обмежену матеріальну відповідальність, передбачену ч. 10 розділу «Обмежена матеріальна відповідальність» «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого Постановою Верховної ради України від 23 червня 1995 року, згідно якої військовослужбовці та призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.
Крім того, зазначає, що військовий прокурор Луганського гарнізону не може бути належним позивачем у даному спорі, оскільки саме командир (начальник) військової частини повинен подавати позов в інтересах військової частини до ОСОБА_1 про відшкодування заподіянні шкоди державі під час виконання ним службових обов`язків.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 23 березня 2021 року роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Копію зазначеної ухвали військовий прокурор Луганського гарнізону та Міністерство оборони України отримали 30 березня 2021 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 143,144), проте відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшло.
Військовий прокурор Луганського гарнізону та представник Міністерства оборони України у судове засідання не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання, від Міністерства оборони України надійшла заява про розгляд справи без їх участі.
Відповідач та його представник в судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримали, надавши пояснення аналогічні викладеним в ній.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом першої інстанції встановлено, що вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 10.06.2015 року військовослужбовця ОСОБА_1 , який перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 - визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України (порушення правил поводження зі зброєю) і йому призначено покарання у вигляд позбавлення волі строком на п`ять років. Відповідно до ст.ст. 75,76 КК України, ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.(а.с.7-8). Також, із зазначеного вироку суду вбачається, що в результаті вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, загинув гр. ОСОБА_4 , який являвся військовослужбовцем, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Міністерством оборони України відшкодовано завдану шкоду рідним загиблого ОСОБА_4 за його смерть, оскільки той загинув під час виконання обов`язків військової служби. 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі – Суд) від 20 липня 
2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом. 
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
За загальним правилом, передбаченим ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС  України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Згідно пункту 17 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, сталою практикою Верховного Суду визначено, що спори про заподіяння шкоди військовослужбовцем підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби.
Спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли у зв`язку із заподіянням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби. 
З огляду на вищезазначені вимоги закону указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з такої служби.
Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 р. у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18). 
Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 р. у справі № 818/1688/16, в якій зазначено про відступ від висловленої раніше у постановах від 10 квітня 2018 р. у справі № 533/934/15 ц, від 20 червня 2018 р. у справі № 815/5027/15, від 3 жовтня 2018 р. у справі № 755/2258/17 правової позиції в подібних спорах. 
Зазначено, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. 
Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Враховуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
З урахуванням вищевикладеного, заочне рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 28 жовтня 2016 підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі відповідно до ч.1 ст.255 ЦПК України.
Згідно частини четвертої ст.377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.
З урахуванням зазначеного, апеляційний суд роз`яснює військовому прокурору Луганського гарнізону та Міністерству оборони України право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Луганського апеляційного суду з заявою про направлення справи за встановленою адміністративною юрисдикцією. 
Аналогічна правова позиція щодо застосування норми процесуального права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19.
Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, п. 4 ч. 1 ст. 374,  ст. 377, 384 ЦПК України,  Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 28 жовтня 2016 року скасувати.
Провадження у справі за позовом військового прокурора Луганського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, які спричинені вчиненням злочину, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , закрити.
Роз`яснити військовому прокурору Луганського гарнізону, Міністерству оборони України, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови 17 травня 2021 року.
Головуючий                                                                                     В.К. Гаврилюк

Судді                                                                         О.Ю. Карташов

В.М. Луганська