Справа № 428/8766/20 
Провадження № 22-ц/810/326/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року                                             м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 16 лютого 2021 року, ухваленого Сватівським районним судом Луганської області у складі: судді Реки А.С. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди за неналежне виконання договору доручення,                                

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що 10 березня 2013 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір доручення, відповідно до п. 1.6 якого відповідачка як довірена прийняла на себе обов`язок за його дорученням передати іншим особам документи та їх копії, а також отримувати для позивача як довірителя документи та їх копії у інших осіб.
Наприкінці травня 2013 року позивач доручив відповідачці подати від його імені до Харківського національного університету внутрішніх справ пакет документів, передбачений для здобувача наукового ступеню кандидата юридичних наук. Для цього він передав ОСОБА_2 необхідні документи в оригіналах (зокрема, диплом про вищу юридичну освіту), та відповідні інструкції, як потрібно діяти від його імені. За наявною у нього інформацією, необхідні документи до ХНУВС відповідачка подала в копіях і через деякий час повернула йому оригінали. У подальшому ним було отримано науковий ступінь кандидата юридичних наук. Після початку бойових дій у м. Луганську, в травні 2014 року, будь-які контакти з відповідачкою було втрачено. 
У подальшому органами Національної поліції України розслідувалось кримінальне правопорушення, внесене до ЄРДР за № 42018000000002372 від 26.09.2018 року, у якому позивачу було повідомлено про підозру за ч. 2, ч. 4 ст. 358 КК України. За змістом матеріалів вказаного повідомлення, приблизно в червні 2013 року, маючи у своєму розпорядженні підроблений документ (диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка про здобуття у 1999 році вищої юридичної освіти), підозрюваний, діючи умисно з метою виконання підробленого документа для подальшого закріплення у якості здобувача наукового ступеню кандидата юридичних наук, передав вказаний диплом для огляду та зняття з нього фотокопії працівникам ХНУВС. 
Оскільки позивач особисто документи до ХНУВС не подавав, вживав заходів з розшуку відповідачки, та через іншу особу звернувся до неї, вимагаючи пояснень щодо факту подання недостовірного документу. 
Як вбачається з письмових пояснень відповідачки від 15.09.2018 року, під час підготовки документів позивача до подання ХНУВС відповідачка загубила оригінал його диплома про вищу юридичну освіту та враховуючи, що строки на подання документів закінчувались, бажаючи виправити ситуацію, за допомогою програми «Фотошоп» виготовила графічне зображення загубленого диплома, відтворивши його реквізити по пам`яті і роздрукувавши отримане зображення на принтері, у такому вигляді подала (разом з іншими документами) від імені позивача до ХНУВС. Відповідачка, використовуючи у якості зразка графічне зображення іншого диплома, яке вона знайшла в мережі Інтернет, припустилась певних неточностей, внаслідок чого виготовлена копія диплому виявилася не схожою на оригінал того документу, який відповідачка отримувала у позивача для подання від його імені до ХНУВС. 
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2020 року у справі № 641/5276/20 кримінальне провадження № 42018000000002372 від 26.09.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_1 було закрито у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. За цим кримінальним провадженням позивач не вважає винним ні себе, ні будь-кого, та вважає події, які сталися юридичним казусом, але погодився на закриття справи і не вимагав своєї повної реабілітації, оскільки не мав бажання протягом тривалого часу витрачати особисті зусилля, час і кошти на доведення своєї невинуватості. Таким чином, внаслідок недбалих і безвідповідальних дій відповідача з виконання обов`язків за Договором, виникла несприятлива для нього ситуація, пов`язана з кримінальним обвинуваченням та певними репутаційними втратами. 
У зв`язку з чим позивач зазнав душевних страждань, пов`язаних з кримінальним переслідуванням, вважає, що відповідачка повинна компенсувати йому моральну шкоду у розмірі 1000 грн за її недбалі дії по належному виконанню договору доручення від 10.03.2013 року, яку просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача.
Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 листопада 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди за неналежне виконання договору доручення за підсудністю було передано на розгляд Сватівського районного суду Луганської області.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому відповідачка позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не визнає та зазначає, що добросовісно діяла в інтересах ОСОБА_1 , не маючи бажання спричинити йому будь-яку шкоду. Крім того, положення ст. 23, 1000-1009 ЦК України не передбачають можливості відшкодування моральної шкоди у відносинах договору доручення. 
Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 16 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди за неналежне виконання договору доручення відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та позов задовольнити повністю.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не визнав обставину виготовлення відповідачкою за допомогою програми «Фотошоп» графічного файлу із зображенням диплому, що визнавалося самою ОСОБА_2 ; суд не прийняв як належний доказ залучені до матеріалів справи письмові пояснення від 15.09.2018 року від імені відповідачки як не посвідчені належним чином та з огляду на неможливість достовірно ідентифікувати особу, яка писала та ставила підпис в цих поясненнях, хоча ідентифікація особи, що склала та підписала пояснення, можлива за ознаками імені та зазначеної адреси проживання, яка співпадає з адресою, зазначеною відповідачкою у відзиві, та за якою отримувались відповідачкою процесуальні документи у справі та безпідставно їх відхилив; у тексті рішення маються фрази щодо об`єкту нерухомості, що не має відношення до предмету спору.
Від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначила, що пояснення від 15.09.2018 написані нею власноруч, і за змістом відповідають фактичним подіям, що відбувалися за її участю, тому вважає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, але в резолютивній частині рішення суду відповідає закону.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100 = 210200 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Спірні відносини виникли з приводу відшкодування позивачу завданої йому моральної шкоди кримінальним переслідуванням внаслідок недбалих дій відповідачки з виконання обов`язків за укладеним між сторонами договором доручення.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Частиною першою статті 1002 ЦК України передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № № 216/3521/16-ц зроблений висновок про те, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір доручення від 10.03.2013, згідно якого ОСОБА_1 (Довіритель) доручив, а ОСОБА_2 (Повірений) прийняла на себе здійснення від імені, за рахунок, та за окремим дорученням Довірителя юридичні дії, зокрема, передавати іншим особам документи та їх копії, а також отримувати для Довірителя документи та їх копії в інших осіб (п. 1.6. Договору) (а.с. 4).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн, суд виходив з того, що вина відповідачки у спричиненні позивачу моральної шкоди з урахуванням обставин, встановлених ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.09.2020 року по справі № 641/5276/20, не доведена в судовому засіданні, відсутній причинний зв`язок між душевними стражданнями позивача через кримінальне переслідування та діями відповідачки з виконання безпосередньо договору доручення; вимоги заявлені позивачем без достатніх правових підстав та обґрунтування.
Колегія суддів погоджує такий висновок суду, а помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду з огляду на таке.
Довід апеляційної скарги про невизнання судом у порушення вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставин виготовлення відповідачкою за допомогою програми «Фотошоп» графічного файлу із зображенням диплому, що визнавалося самою ОСОБА_2 , не заслуговує на увагу, оскільки вказане не спростовує обставин, встановлених ухвалою суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова постановленою, згідно ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова про виправлення описки, - 11 вересня 2020 року (номер провадження 1-кп/641/661/2020, справа № 641/5276/20), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень – проступків, передбачених ч. 2 ст. 358 КК України, ч. 4 ст. 358 КК України, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. 
Як вбачається з вищевказаної ухвали суду, у період із червня 1999 року до березня 2008 року, з метою представлення своєї особистості у суспільстві як особи високого рівня наукових, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності у галузі права, а також підтвердження наявності диплому про вищу юридичну освіту задля отримання в Україні відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру» від 19.12.1992 свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, у ОСОБА_1 виник злочинний умисел, направлений на підроблення диплома про вищу юридичну освіту, який видається та посвідчується закладом освіти. У той же період часу, ОСОБА_1 , у невстановленому слідством місці та невстановлених слідством обставин домовився із невстановленими слідством особами про спільне підроблення диплома про здобуття ним вищої юридичної освіти, який видається та посвідчується закладом освіти. Отримавши від невстановлених слідством осіб згоду на спільне підроблення документа, який засвідчував би здобуття ОСОБА_1 вищої юридичної освіти, останній, у невстановленому слідством місці та у невстановлений слідством час, у період 1999 - березня 2008 року передав невстановленим досудовим розслідуванням особам свої анкетні дані для використання їх при виготовленні підробленого диплому щодо здобуття ОСОБА_1 вищої юридичної освіти у Львівському державному університеті ім. Івана Франка. На виконання попередніх злочинних домовленостей із ОСОБА_1 , у той же період часу, тобто із 1999 року до березня 2008 року, невстановлені у ході досудового розслідування особи, які діяли за попередньою змовою із ОСОБА_1 , у невстановленому місці та за невстановлених слідством обставин, виготовили заздалегідь підроблений диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 , виданий Львівським державним університетом ім. Івана Франка 25.06.1999 за реєстраційним №57 з відображенням у такому підробленому документі відомостей про здобуття ОСОБА_1 спеціальності «правознавство» та присвоєння йому кваліфікації спеціаліста «юриста». Виготовлений підроблений диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № 004940 невстановлені особи тоді ж передали ОСОБА_1 з метою його подальшого використання останнім. Крім того, у період із червня 1999 року до березня 2008 року, у ОСОБА_1 виник злочинний умисел, направлений на підроблення диплома про вищу юридичну освіту, який видається та посвідчується закладом освіти. У той же період часу, ОСОБА_1 , у невстановленому слідством місці та невстановлених слідством обставин домовився із невстановленими слідством особами про спільне підроблення диплома про здобуття ним вищої юридичної освіти, який видається та посвідчується закладом освіти. Отримавши від невстановлених слідством осіб згоду на спільне підроблення документа, який засвідчував би здобуття ОСОБА_1 вищої юридичної освіти, останній, у невстановленому слідством місці та у невстановлений слідством час, у період 1999 - березня 2008 року передав невстановленим досудовим розслідуванням особам свої анкетні дані для використання їх при виготовленні підробленого диплому щодо здобуття ОСОБА_1 вищої юридичної освіти у Львівському державному університеті ім. Івана Франка. На виконання попередніх злочинних домовленостей із ОСОБА_1 , у той же період часу, тобто із 1999 року до березня 2008 року, невстановлені у ході досудового розслідування особи, які діяли за попередньою змовою із ОСОБА_1 , у невстановленому місці та за невстановлених слідством обставин, виготовили заздалегідь підроблений диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 , виданий Львівським державним університетом ім. Івана Франка 25.06.1999 за реєстраційним №57 з відображенням у такому підробленому документі відомостей про здобуття ОСОБА_1 спеціальності «правознавство» та присвоєння йому кваліфікації спеціаліста «юриста». Виготовлений підроблений диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № 004940 невстановлені особи тоді ж передали ОСОБА_3 з метою його подальшого використання останнім. У подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 29 березня 2008 року, маючи у своєму розпорядженні підроблений документ (диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № 004940 про здобуття ОСОБА_1 у 1999 році вищої юридичної освіти), який, поміж інших вимог, надавав право відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру» від 19.12.1992 отримати в Україні свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю, ОСОБА_1 діючи умисно з метою використання підробленого документа для отримання свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, передав вказаний диплом для огляду та зняття з його фотокопії членам кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області. Крім того, у період із червня 1999 року до березня 2008 року, ОСОБА_1 за попередньою змовою групою осіб вчинив підроблення диплому Львівського державного університету ім. Івана Франка № 004940 про здобуття ним у 1999 році вищої юридичної освіти, з метою його подальшого використання. У подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 29 березня 2008 року, маючи у своєму розпорядженні підроблений документ (диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № 004940 про здобуття ОСОБА_1 у 1999 році вищої юридичної освіти), діючи умисно з метою використання підробленого документа для отримання свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, передав вказаний диплом для огляду та зняття з нього фотокопії членам кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури. Крім того, діючи повторно, приблизно в червні 2013 року, маючи у своєму розпорядженні підроблений документ (диплом Львівського державного університету ім. Івана Франка № 004940 про здобуття  ОСОБА_1  у 1999 році вищої юридичної освіти), ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: м. Харків, пр. Льва Ландау, 27, діючи умисно з метою використання підробленого документа для подальшого закріплення у якості здобувача наукового ступеню кандидата юридичних наук до Харківського національного університету внутрішніх справ і отримання диплому про здобуття наукового ступеню кандидата юридичних наук, передав вказаний диплом для огляду та зняття з нього фотокопії працівникам Харківського національного університету внутрішніх справ (а.с. 6-10, 11). 
Не спростовує правильності висновків суду про необґрунтованість позову і довід скарги про те, що суд в порушення закону не прийняв як належний доказ залучені до матеріалів справи письмові пояснення від 15.09.2018 року від імені відповідачки, оскільки визначальним в даному випадку є не їх посвідчення або непосвідчення певним чином, а те, що цьому письмовому доказу не притаманні такі властивості як достовірність та достатність (статті 79, 80 ЦПК України), щоб стпростувати встановлені у кримінальному провадженні обставини.
З цих же підстав не може бути взятий до уваги відзив відповідачки ОСОБА_2 на апеляційну скаргу про те, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, оскільки вказане так само не спростовує обставин, встановлених у вищезазначеній ухвалі про закриття кримінального провадження, і позов нею фактично не визнаний.
Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до пунктів 3, 18 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.
Тобто Закон № 1023-XII регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.
На відносини, де виробником і продавцем товарів, виконавцем робіт і надавачем послуг є громадянин, що не є підприємцем, а також на випадки, де набувачем товарів, користувачем послуг є підприємства, установи, організації - дія цього Закону не поширюється.
Отже, посилання суду в мотивувальній частині рішення як на правове обґрунтування ухваленого рішення на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» є помилковим, проте це не призвело до неправильного вирішення спору. 
Оскільки позивачем відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності не доведено наявність моральної шкоди, спричиненої йому недбалими та безвідповідальними діями відповідачки, що мало наслідком кримінальне переслідування, протиправність діяння останньої, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини ОСОБА_2 в її заподіянні, то відсутні і підстави для такого способу захисту його суб`єктивного цивільного права як компенсація моральної шкоди.
За вказаних обставин доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

                               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 16 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови – 25 травня 2021 року.

Судді: