Постанова
Іменем України
 
14 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 133/438/13-ц
провадження № 61-1196св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,  Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (відповідач за зустрічним позовом),
відповідач -  ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), яка є правонаступником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєв Василь Юрійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,
ВСТАНОВИВ:
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України                              від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року). 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2013 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»                          (далі - ПАТ «Універсал Банк»), яке в подальшому переіменовано на акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), яке в подальшому переіменовано на ПАТ «Універсал Банк» та                 ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 15/04/243к-07, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти в розмірі 80 000,00 доларів США зі строком повернення до 10 квітня 2017 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,7 % річних.
16 квітня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 15/04/243к-07 між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу (далі - Козятинський РНО) Кондратьєвим В. Ю. 16 квітня 2007 року за реєстровим № 728, за яким в іпотеку передано житловий будинок                     АДРЕСА_1 , земельну ділянку, кадастровий № 0521483200;01:001:0082, площею 0,25000 га, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд та земельну ділянку, кадастровий                                         № 0521483200:01:001:0081, площею 0,1994 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства.
Банк посилався на те, що ОСОБА_3 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого станом на 21 жовтня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 103 047,34 долари США, з яких: сума дострокового стягнення кредиту - 70 990,21 доларів США, у тому числі, прострочена заборгованість по кредиту - 24 359,30 доларів США за період                                 з 10 серпня 2008 року по 12 жовтня 2011 року; несплачені відсотки за період                              з 10 грудня 2008 року по 12 жовтня 2011 року - 22 113,80 доларів США; несплачена пеня за період з 10 січня 2009 року по 12 жовтня 2011 року -                           9 943,33 доларів США, що в перерахунку на гривні за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 12 жовтня 2011 року в цілому становить 821 565, 53 грн.
Таким чином, банк просив звернути стягнення на предмети іпотеки за договором іпотеки від 16 квітня 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені, та на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , а саме на: 
- житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 ; 
- земельну ділянку, кадастровий № 0521483200;01:001:0082, площею 0,25000 га, яка належить ОСОБА_1 на прав власності,
- земельну ділянку, кадастровий № 0521483200:01:001:0081, площею 0,1994 га, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу предметів іпотеки з прилюдних торгів за початковою ціною, що буде визначена незалежним суб`єктом оціночної діяльності, для задоволення вимог позивача, які виникли на підставі кредитного договору від 11 квітня 2007 року                                  № 15/04/243к-07, у розмірі 821 565,53 грн, з яких: сума дострокового стягнення кредиту - 565 983,65 грн у т. ч., прострочена заборгованість по кредиту -                             194 209,39 грн за період з 10 серпня 2008 року по 12 жовтня 2011 року; несплачені відсотки за період з 10 грудня 2008 року по 12 жовтня 2011 року -    176 306,69 грн; несплачена пеня за період з 10 січня 2009 року по 12 жовтня 2011 року - 79 275,19 грн.
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк», третя особа - приватний нотаріус Козятинського РНО Кондратьєв В. Ю., про визнання недійсним договору іпотеки, 
В обгрунтування зустрічних позовних вимог посилалася на те, що: 1) будинок, переданий в іпотеку, належав їй та ОСОБА_2 , однак ОСОБА_2 на момент укладення договору іпотеки був одружений з ОСОБА_4 , яка, як другий з подружжя, згоди на передачу майна в іпотеку не надавала; 2) на момент укладення договору в будинку був зареєстрований та проживав її неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 3) довіреність від 17 травня                   2004 року, яку видав їй ОСОБА_2 , була посвідчена в Комсомольській сільській раді Козятинського району за реєстровим номером 165а, однак ОСОБА_2 ніколи на території сільської ради не проживав.
Таким чином, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки                                   від 16 квітня 2007 року, укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та                        ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Козятинського РНО Кондратьєвим В. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 728.
Короткий зміст судових рішень
Справа переглядалася судами неодноразово.
Останнім рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області                      від 20 вересня 2019 року в задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено; визнано недійсним договір іпотеки від 16 квітня 2007 року, укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Козятинського РНО Кондратьєвим В. Ю., за реєстром № 728.
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд зазначив, що банк хоча й направив іпотечну вимогу на адресу боржників, однак не надав доказів того, що вони отримали вказану вимогу, тобто позивачем порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а будинок, переданий в іпотеку, має житлову площу 166,2 кв. м, тому підпадає під дію цього закону, та банк не надав доказів того, що ОСОБА_1 має у власності інше нерухоме майно, а також позивач не зазначив початкову ціну реалізації предмета іпотеки в грошовому виразі, тому у задоволенні первісного позову відмовлено. 
Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції посилався на те, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників, тому, оскільки ОСОБА_2 перебував у шлюбі, а його дружина згоди на передачу будинку в іпотеку не надавала, це є підставою для визнання договору недійсним. Також суд першої інстанції виходив з того, що договором іпотеки порушено права неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки договір укладено без згоди органів опіки та піклування, нотаріус, посвідчуючи договір іпотеки, не перевірив повноваження представника та не отримав витяг з Єдиного реєстру довіреностей.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задоволено; рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов банку задоволено; звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 16 квітня 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені, та на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , а саме на: 
- житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться на                             АДРЕСА_1 , та складається з будинку - А, підвалу п/А, літньої кухні - Б, погребу п/Б, шийки погреба - Б, сарая - В. Житловий будинок є двоповерховою цегляною будівлею з каркасом із стрічкових, бутових конструкцій, цегляними стінами, залізобетонною стелею, покрівлею з азбестоцементних листів. Будівля підключена до місцевого електрозабезпечення, водопроводу і каналізації. Житлова площа будинку - 166,2 кв. м, загальна площа - 368,00 кв. м; 
- земельну ділянку, кадастровий № 0521483200;01:001:0082, площею 0,25000 га, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 125740, виданого згідно                   рішення 6 сесії 22 скликання Комсомольської сільської ради від 15 травня                      1996 року, що надана для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд; 
- земельну ділянку кадастровий № 0521483200:01:001:0081, площею 0,1994 га в межах границь землекористування, яка належить ОСОБА_1 на праві власності відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 022978, виданого згідно рішення 6 сесії 22 скликання Комсомольської сільської ради від 15 травня 1996 року, що надана для ведення особистого селянського господарства, -
шляхом продажу предметів іпотеки з прилюдних торгів за початковою ціною, що буде визначена незалежним суб`єктом оціночної діяльності, для задоволення вимог позивача, які виникли на підставі кредитного договору від 11 квітня                   2007 року № 15/04/243к-07, у розмірі 821 565,53 грн, з яких: сума дострокового стягнення кредиту - 565 983,65 грн у т. ч. прострочена заборгованість по кредиту - 194 209,39 грн за період з 10 серпня 2008 року по 12 жовтня 2011 року; несплачені відсотки за період з 10 грудня 2008 року по 12 жовтня 2011 року -                  176 306,69 грн; несплачена пеня за період з 10 січня 2009 року по 12 жовтня                2011 року - 79 275, 19 грн.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з грубим порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного встановлення обставин, що мають значення для справи, з невірним застосуванням норм матеріального права. Так, загальна площа будинку становить 368 кв. м, що виключає можливість застосування мораторію.  Апеляційний суд, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо застосування вимог закону щодо спільної сумісної власності, виходив з того, що дружина ОСОБА_2 не пред`являла будь-яких претензій з приводу укладеного договору іпотеки. Крім того, судом установлено, що на час укладення договору іпотеки неповнолітній, на той час, ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав не в переданому в іпотеку будинку, а за іншою адресою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, яка встановлена Законом України «Про іпотеку». Також порушено вимоги статей 38, 39 указаного закону щодо визначення ціни предмету іпотеки. Посилається на те, що вимога про дострокове погашення заборгованості не була вручена боржнику.
Стверджує, що ОСОБА_2 передав в іпотеку майно, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , тобто таке майно було спільною сумісною власністю подружжя, однак згоди на передачу його в іпотеку другим з подружжя надано не було.
Також у касаційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 уповноважив її на користування та розпорядження Ѕ частиною будинку, що був переданий в іпотеку. Однак, довіреність на вчинення таких дій була посвідчена Комсомольською сільською радою, на території якої ОСОБА_2 не проживав.
ОСОБА_1 зазначає, що під час укладення договору іпотеки були порушені права неповнолітнього ОСОБА_5 , який на той час був зареєстрований в іпотечному будинку та мав право користування ним.
У доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ                         (далі - ВССУ), направляючи справу на новий розгляд зазначив, що судові рішення в частині звернення стягнення на землю не оскаржуються, а тому судом не перевіряються. У той же час апеляційний суд проігнорував ухвалу ВССУ та вирішив питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на землю.
Короткий зміст вимог відзиву на касаційну  скаргу
У травні 2020 року АТ «Універсал Банк» надіслало до Верховного Суду відзив, у якому просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_1 та залишити без змін постанову апеляційного суду. Банк посилається на те, що незазначення ціни іпотечного майна в позовній заяві не є підставою для відмови у задоволенні позову. Також банк вказує на те, що у резолютивній частині ухвали ВССУ                       від 26 листопада 2014 року було зазначено про повне скасування судових рішень, а отже суди обгрунтовано переглянули усі позовні вимоги в цілому. Крім того,  АТ «Універсал Банк» вказує на пропуск ОСОБА_6 позовної давності для звернення до суду із зустрічним позовом.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року справу № 133/438/13-ц призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що 11 квітня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 15/04/243к-07, згідно якого останньому надано кредит у сумі 80 000,00 доларів США на термін 120 місяців, з кінцевою датою погашення кредиту 10 квітня 2017 року, з процентною ставкою 13,7 % річних.
Ці кошти отримані ОСОБА_3 16 квітня 2007 року.
АТ «Універсал Банк» є правонаступником ВАТ «Банк Універсальний» з його правами та обов`язками.
Відповідно до довіреності від 17 травня 2004 року, посвідченої сільським головою Комсомольської сільської ради Козятинського район Бортняком М. Г. за реєстровим № 165а ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися, з правом передачі в заставу (іпотеку), належною йому на праві власності Ѕ частиною будинку АДРЕСА_1 . 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між                              банком та ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 16 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Козятинського РНО Кондратьєвим В. Ю. 16 квітня                    2007 року за реєстровим № 728.
Згідно із зазначеним договором в іпотеку передано наступне майно: 
- житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 24 червня 2003 року, зареєстрованого у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 24 червня 2003 року за реєстровим № 26;
- земельну ділянку, кадастровий № 0521483200:01:001:0082, площею 0,25000 га, яка належить ОСОБА_1 на праві власності відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 125740 та призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд; 
- земельну ділянку, кадастровий № 0521483200:01:001:0081, площею 0,1994 га, яка належить ОСОБА_1 на праві власності відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 022978, та призначена для ведення особистого селянського господарства.
Заборгованість за кредитним договором станом на 21 жовтня 2011 року становить 103 047,34 долари США, з яких: сума дострокового стягнення кредиту - 70 990,21 доларів США, у т. ч. прострочена заборгованість по кредиту -                           24 359,30 доларів США за період з 10 серпня 2008 року по 12 жовтня 2011 року; несплачені відсотки за період з 10 грудня 2008 року по 12 жовтня 2011року -               22 113,80 доларів США; несплачена пеня за період з 10 січня 2009 по 12 жовтня 2011 року - 9 943,33 доларів США, що в перерахунку на гривні за офіційним курсом НБУ станом на 12 жовтня 2011 року в загальному становить                                 821 565,53 грн.
22 лютого 2010 року за № 037/122 банком надіслано на адресу позичальника ОСОБА_3 , іпотекодавця ОСОБА_1 , а 21 серпня 2010 року на адресу позичальника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вимогу про погашення виниклої заборгованості та попередження про те, що на 31-й день після отримання цієї вимоги термін повернення кредиту буде визнаний таким, що настав достроково та буде звернено стягнення на предмет іпотеки.
У ході нового розгляду справи ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається з копії спадкової справи.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості правонаступника померлих відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
21 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк», третя особа - приватний нотаріус Козятинського РНО Кондратьєв В. Ю., про визнання недійсним договору іпотеки, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки від 16 квітня 2007 року, укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені         ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Козятинського РНО Кондратьєвим В. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 728.
Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 квітня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «Універсал Банк».
Установлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При укладенні договору іпотеки ОСОБА_1 надала довідку Комсомольської сільської ради від 28 квітня 2006 року № 2703, в якій зазначено, що до складу її сім`ї входить чоловік ОСОБА_3 , 1960 року народження, який проживає за адресою  АДРЕСА_2 .
Згідно довідки Махнівської сільської ради № 249 від 24 січня 2018 року,                  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2000 по 2016 рік був зареєстрований за адресою   АДРЕСА_2 . Зазначена довідка надана ОСОБА_1 як додаток до зустрічної позовної заяви в підтвердження того, що неповнолітній син проживав в іпотечному будинку.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги. 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Щодо зустрічного позову
Про надання згоди другим з подружжя на передачу майна в іпотеку
Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. 
Згідно із частиною 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступаючи від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), зазначила про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Крім того, відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Установлено, що ОСОБА_2 26 серпня 1958 року уклав шлюб з ОСОБА_4 . Право власності на житловий будинок, переданий в іпотеку, зареєстровано за ОСОБА_2 29 червня 2003 року, інформації про те, що на цей час ОСОБА_2 перебував у шлюбі немає, а в матеріалах справи міститься копія паспорта                   ОСОБА_2 , засвідчена та надіслана компетентним судом Російської Федерації, в якій теж не міститься будь-яких відміток про перебування у шлюбі. Крім того, в апеляційному суді представник ОСОБА_1 адвокат Проніва Н. Р. підтвердила, що ОСОБА_4 - це мати ОСОБА_1 , яка теж при укладенні договору іпотеки не повідомляла будь-яких відомостей про ОСОБА_4 .
Зі змісту довіреності, виданої ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , убачається, що ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_1 користуватись та розпоряджатись, з правом передачі в заставу (іпотеку) належною йому на праві власності                              Ѕ частиною будинку АДРЕСА_1 . У свідоцтві про право власності на жилий будинок зазначено, що будинок належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Виходячи з аналізу частини четвертої статті 369 ЦК України, та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові                                  від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), суд касаційної інстанції зазначає, що правом на оскарження договору іпотеки з підстав його недійсності наділений інший співвласник, тобто другий з подружжя. Однак, у справі, що переглядається з такою вимогою звернулася ОСОБА_1 , а не ОСОБА_4 (другий з подружжя).
Беручи до уваги те, що дружина ОСОБА_2 ОСОБА_4 будь-яких вимог про визнання недійсним договору іпотеки, як такого, що укладений з порушенням її прав, не пред`являла, тому відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним з підстав відсутності згоди другого з подружжя на вчинення такого правочину. 
Щодо порушення прав неповнолітнього під час укладення договору іпотеки.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. 
Згідно із частиною шостою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. 
За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. 
Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.
Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. 
Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.
У справі що переглядається, апеляційний суд установив, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, одним із об`єктів, переданим в іпотеку був будинок АДРЕСА_2 , тоді як неповнолітній ОСОБА_5 , був зареєстрований та проживав в будинку АДРЕСА_2 , тобто не проживав та не був зареєстрований у будинку, переданому в іпотеку.
За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про те, що передача будинку АДРЕСА_1 в іпотеку не порушує прав та інтересів, неповнолітнього на той час ОСОБА_5 . 
Щодо недійсності довіреності на користування та розпорядження майном
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на недійсність довіреності                          від 17 травня 2004 року.
Відповідно до довіреності від 17 травня 2004 року, посвідченої сільським головою Комсомольської сільської ради Козятинського район Бортняком М. Г. за реєстровим номером 165а ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 користуватись та розпоряджатись, з правом передачі в заставу (іпотеку) належною йому на праві власності Ѕ частиною будинку АДРЕСА_1 . Довіреність була видана на 3 роки та була дійсною до 17 травня 2007 року.
Згідно зі статтею 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Оскільки довіреність була видана ОСОБА_2 та посвідчена 17 травня                     2004 року, тому для перевірки правильності посвідчення довіреності слід застосовувати законодавство, яке було чинним на момент посвідчення довіреності.
У статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення довіреності ОСОБА_2 ) не було закріплено умову, що посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів посвідчують довіреності лише тих осіб, які проживають на території відповідної ради, не містила такого обмеження і стаття 40 Закону України «Про нотаріат», а пункт 4 частини четвертої статті 40 Закону України «Про нотаріат», на яку послався суд першої інстанції, була викладена в такій редакції на підставі Закону N 1054-VI (1054-17) від 03 березня 2009, тому її застосування є неправильним, а перешкод в посвідченні довіреності посадовою особою сільської ради не було.
Стосовно відсутності перевірки наявності довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей слід зазначити, що такий реєстр був запроваджений на підставі Наказу Міністерства юстиції від 28 листопада 2006 року № 111/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 грудня 2006 року за № 1378/13252) «Про запровадження Єдиного реєстру довіреностей та внесення змін і доповнень до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України», тобто майже через два роки після посвідчення довіреності, а тому у суду не було підстав для застосування норм цього Положення.
Довіреність, видана ОСОБА_2 була зареєстрована в реєстрі за № 165а, про що зазначено безпосередньо в самій довіреності. ОСОБА_2 за життя не оспорював видану ним довіреність, а при допиті його компетентним судом Російської Федерації визнав позов та визнав факт видачі довіреності на ім`я своєї дочки ОСОБА_1 .
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову та визнання недійсним договору іпотеки.
Щодо застосування наслідків пропуску позовної давності 
Банк подавав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до зустрічних вимог, виклавши її у відзиві на зустрічну позовну заяву.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давністьспливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Оскільки зустрічний позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення через його недоведеність та безпідставність, тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог зустрічного позову, оскільки така підстава може бути застосована лише тоді, коли позов є підставним, однак позивачем пропущений строк звернення до суду.
З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні зустрічного позову з підстав його недоведеності.
Щодо первісного позову
У частині шостій статті 3 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що  невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України, про що також було зазначено ВССУ під час ухвалення рішення про направлення справи на новий розгляд.
Відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.
Така правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц. Позивач просив застосувати спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом реалізації їх на прилюдних торгах за ціною, що буде визначена належним суб`єктом оціночної діяльності, що повністю відповідає Закону України «Про іпотеку», який регулює порядок реалізації іпотечного майна.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції наголосив, що загальна площа будинку становить 368 кв. м, що виключає можливість застосування мораторію. 
ОСОБА_2 (іпотекодавець) був громадянином Росії, про що зазначено в договорі іпотеки та підтверджено паспортом громадянина Росії, копія якого була надана компетентним судом Російської Федерації на виконання доручення міськрайонного суду, що є однією з підстав неможливості застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Указані висновки суд касаційної інстанції підтримує в частині, що стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 .
З приводу звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме земельної ділянки, кадастровий № 0521483200;01:001:0082, площею 0,25000 га та земельної ділянки, кадастровий № 0521483200:01:001:0081, площею 0,1994 га суд касаційної інстанції приходить до висновків про необхідність скасування судових рішень у цій частині з огляду на наступне.
З матеріалів справи убачається, що справа переглядалася судами неодноразово.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 червня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено, та виключено з мотивувальної частини рішення посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на правову підставу відмови в задоволенні позову. 
Ухвалою ВССУ від 26 листопада 2014 року касаційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково; рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 серпня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Ухвалюючи рішення про направлення справи на новий розгляд, ВССУ зазначив, що судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на земельну ділянку, яка є предметом іпотеки, не оскаржуються, тому на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряються.
Таким чином, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області                         від 04 серпня 2014 року в частині вирішення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме земельних ділянок набрали законної сили та є чинними.
Однак суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув та переглянув справу, у тому числі, і в частині позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме земельних ділянок.
З цих підстав колегія суддів вважає, що постанову Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме земельних ділянок слід скасувати.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду в частині вирішення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житлового будинку та в частині зустрічного позову, тому касаційну скаргу в цій частині слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в цій частині без змін. 
У той же час, суд касаційної інстанції приходить до висновку про необхідність задоволення касаційної скарги та скасування постанови Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у частині вирішення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме земельних ділянок, оскільки апеляційний суд при перегляді справи в апеляційному порядку вийшов за межі позовних вимог банку.
Щодо поновлення виконання постанови апеляційного суду
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020року зупинено виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року, до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
З урахуванням того, що оскаржувану постанову в частинівирішення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 суд касаційної інстанції залишає без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює виконання постанови Вінницького апеляційного суду                          від 12 грудня 2019 року у нескасованій частині.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки суд касаційної інстанції не ухвалює нового рішення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 414, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на: земельну ділянку, кадастровий № 0521483200;01:001:0082, площею 0,25000 га та земельну ділянку кадастровий № 0521483200:01:001:0081, площею 0,1994 га шляхом продажу предметів іпотеки з прилюдних торгів скасувати. 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року в іншій частині залишити без змін.
Поновити виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у нескасованій частині.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     І. М. Фаловська

Судді:                                                                                                 В. М. Ігнатенко

                                                                                                            С. О. Карпенко

                                                                                                            С. Ю. Мартєв

                                                                                                            В. А. Стрільчук