ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/577/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/3206/19 Категорія: 304090000 	Льон О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       08 квітня 2021 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

	Новікова О.М.,	
  	Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., 	
за участю секретаря	Любченко Т.М.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 лютого 2021 року (повний текст складено 09 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних,–
в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що останнім не виконується рішення суду про стягнення з нього заборгованості за договором позики.
Позов обґрунтовано тим, що 10.12.2013 рішенням апеляційного суду Черкаської області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» завдану шкоду у розмірі 457660,00 грн. та судові витрати у розмірі 872,00 грн. 
11.07.2014 відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного рішення. 
05.10.2015 між позивачем та ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) (купівлі-продажу дебіторської заборгованості), за яким ОСОБА_1 набув право вимоги до ОСОБА_2 по оплаті боргу в сумі 458532,00 грн.
03.12.2015 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області замінено сторону виконавчого провадження: стягувача ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» на ОСОБА_1 .
12.06.2017 відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завданої шкоди та витрат в сумі 458532,00 грн. 
З моменту винесення апеляційним судом Черкаської області рішення від 10.12.2013, за період із 10.12.2013 по 13.12.2019 ОСОБА_2 не виконував рішення про стягнення коштів.
Тому, за позицією позивача, він має право на стягнення інфляційних витрат та 3 % річних з боржника за неповернення стягнутих грошових коштів за весь період, впродовж якого допущено прострочення виконання рішення суду.
Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати та 3 % річних, всього в сумі 620061,78 грн.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 183463,24 грн., з яких:
- 142195,36 грн. – інфляційні втрати;
- 41267,88 грн. – сума 3% річних.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1834,76 грн.
Сплату судового збору у розмірі 4365,86 грн. віднесено на рахунок держави.
Ухвалюючи рішення суд виходив із того, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
При цьому, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд стягнув три відсотки річних та інфляційні втрати за останні три роки, які передували зверненню позивача з позовом до суду, тобто за період з 13.12.2016 по 13.12.2019. 
Розподіл судових витрат проведено відповідно до частки задоволених позовних вимог.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.
Доводи скарги зводяться до того, що кредитор наділений правом на отримання сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України протягом усього часу існування невиконаного зобов`язання боржником до моменту останнього платежу з погашення боргу, оскільки за своєю правовою природою правопорушення є триваючим.
Вважає, що висновки Верховного Суду у постановах, в яких зазначено, що право кредитора обмежується останніми трьома роками, не підлягають до застосування, оскільки положення ч. 3 ст. 625 ЦК України є способом захисту майнових інтересів кредитора, що полягає у збереженні коштів від знецінення.
Обмеження кредитора у праві на стягнення коштів за ч. 2 ст. 625 ЦК України трьома роками суперечить самій статті 625 ЦК України та ст.ст. 256-261 ЦК України та фактично надає боржнику можливість уникнути відповідальності за порушене ним зобов`язання перед кредитором.
З огляду на такі доводи, апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким його позов задовольнити повністю. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
З матеріалів справи встановлено, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10.12.2013 у справі №2308/1754/2012 позов ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено повністю, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» завдану шкоду в сумі 457660,00 грн. та судові витрати в сумі 872,00 грн. (а.с.7,8).
На виконання даного рішення апеляційного суду, 11.01.2014 Канівським міськрайонним судом Черкаської області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальність «Пересвіт» завдану шкоду в сумі 457660 грн. та судові витрати в сумі 872,00 грн. (а.с.9).
Відповідно до договору про відступлення прав вимоги (цесії) (купівлі-продажу дебіторської заборгованості) від 05.10.2015 вбачається, що позивач ОСОБА_1 набув права вимоги до ОСОБА_2 по оплаті боргу в сумі 458532,00 грн. за рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10.12.2013 у справі №22-ц/793/2090/13, виконавчим листом Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.01.2014 у справі №2308/1754/2012 (а.с.10).
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області №2308/1754/2012 від 03.12.2015 замінено сторону виконавчого провадження, стягувача ТОВ « Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» (код ЄДРПОУ 35305558) на ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо стягнення з ОСОБА_2 завданої шкоди на загальну суму 458532,00 грн. (а.с.11).
Згідно з постановою старшого державного виконавця від 12.06.2017 у виконавчому провадженні № 54108093 за виконавчим листом Канівського міськрайонного суду Черкаської області №2308/1754/2012 від 11.01.2014 відкрито провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів та витрат на суму 458532,00 грн. (а.с.12)
Вирішений судом першої інстанції спір з приводу наявності підстав для стягнення з боржника сум на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не оскаржується. Спір в суді апеляційної інстанції стосується лише питання, чи застосовується до вимог кредитора за ч. 2 ст. 625 ЦК України положення ЦК України про загальну позовну давність, тобто чи обмежується право кредитора на пред`явлення такої вимоги трьома останніми роками що передують зверненню з позовом, чи таке право кредитора триває впродовж усього строку порушення боржником зобов`язання.
Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.
За частиною першою статті 525, частиною першою статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
За частиною 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Водночас, рішення суду суті правовідносин позики не змінює, а лише визначає суму заборгованості на час настання  строку виконання зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування втрат від знецінення грошових коштів у зв`язку з інфляцією та 3% річних має компенсаторний характер і є способом захисту майнового права і інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за знецінення грошових коштів, які ним не повернуто та у компенсації за користування чужими грошима і неналежне виконання зобов`язань.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами  цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.
У зв`язку із викладеним можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України  щодо виконання зобов`язань за договором позики та передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина 2 статті 625 ЦК України).
Зобов`язання у цій справі не є такими, що виникли з рішення суду, це зобов`язання з виконання договору позики, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір грошових коштів, які підлягають поверненню, як невиконане боржником зобов`язання та констатовано про наявність зобов`язань між сторонами.
Саме такі правові висновки  щодо правової природи застосування положень статті 625 ЦК України за наявності судового рішення, яке не виконується, Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми її положення застосовуються у випадку наявності несплаченої суми боргу.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За загальним правилом, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.  
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати  Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
За таких мотивів, виходячи з усталеної судової практики щодо застосування позовної давності до вимог кредитора про стягнення сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів констатує факт правомірного застосування норм матеріального права судом першої інстанції.
Натомість, доводи апеляційної скарги про те, що кредитор вправі звертатись до боржника з вимогами про стягнення сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України без застосування строку позовної давності, зводяться до довільного тлумачення законодавства.
Розрахунки суду першої інстанції щодо розміру інфляційних втрат та трьох процентів річних сумніву у колегії суддів не викликають.
За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 35, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 12 квітня 2021 року.

Судді