ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року	Львів	Справа № 140/16340/20 пров. № А/857/4599/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                                  Мікули О. І.,
суддів          -                                                         Курильця А. Р., Ніколіна В. В., 
з участю секретаря судового засідання –    Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у справі № 140/16340/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправним і скасування наказу,-

суддя в 1-й інстанції – Андрусенко О. О.,
час ухвалення рішення – 29.01.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                        в с т а н о в и в:

Позивач- ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Волинській області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ), Любомльського району Волинської області, орієнтований розмір земельної ділянки 2,00 га із цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства у формі Наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 30 липня 2020 року № 3-5431/15-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою»; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, яка знаходиться на території Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ), Любомльського району Волинської області, із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер 0723383700:05:002:0483 загальною площею 48,5121 га.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 30 липня 2020 року № 3-5431/15-20-СГ “Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою”; зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, розташованої за межами населених пунктів Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ) Любомльського району Волинської області, із земель державної власності, шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер 0723383700:05:002:0483, загальною площею 48,5121 га. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву, позивач подав апеляційну скаргу, просить змінити рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року в цій частині, зобов`язавши відповідача надати відповідний дозвіл. Покликається на те, що суд першої інстанції неналежно встановив обставини щодо ефективного судового захисту прав позивача, мотивуючи тим, що відмова, викладена у Наказі №3-543/15-20-СГ від 30 липня 2020 року є наслідком повторного розгляду заяви позивача від 12 листопада 2019 року на виконання судового рішення. Вважає, що суд першої інстанції не захистив належним чином порушені його права та свободи.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що бажана до відведення земельна ділянка є частиною проінвентаризованої за кошти Державного бюджету земельної ділянки площею 48,5121 га. кадастровий номер 0723383700:05:002:00483, яка включена до переліку та в найближчий термін буде передана, відповідно до статті 117 Земельного кодексу України в комунальну власність Любомльській міській раді Любомльського району, а тому дії Головного управління відповідають вимогам законодавства, є правомірними та обґрунтованими.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Позивач – ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими в частині відмовлених позовних вимог. Просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій задовольнити. 
Представник відповідача – Хитрик Н. В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції  не погодилася з доводами апеляційної скарги позивача, і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення в частині відмовлених позовних вимог, просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скарг необхідно задовольнити, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 12 листопада 2019 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, яка знаходиться на території Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ) Любомльського району Волинської області із земель державної власності, у межах норм безоплатної приватизації, шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер 0723383700:05:002:0483 загальною площею 48,5121 га. До клопотання додано копію паспорта та РНОКПП, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. 
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 24 грудня 2019 року №3-3669/15-19-СГ “Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою” позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у зв`язку з відсутністю пропозиції щодо погодження Любомльської ОТГ Любомльського району Волинської області щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. 
Вказаний наказ був оскаржений у судовому порядку.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі №140/5870/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 24 грудня 2019 року № З-3669/15-19-СГ “Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою”, зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, розташованої на території Підгородненської сільської ради Любомльського району Волинської області, шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0723383700:05:002:0483 загальною площею 48,5121 га.
На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі №140/5870/20 Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянуто клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, розташованої на території Підгородненської сільської ради Любомльського району Волинської області.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 30 липня 2020 року № 3-5431/15-20- СГ відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів Підгородненської сільської ради (Любомльська об`єднана територіальні громада) Любомльського району Волинської області, орієнтований розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства з тих підстав, що бажана до відведення земельна ділянка є частиною проінвентаризованої за кошти Державного бюджету земельної ділянки площею 48,5121 га, кадастровий 0723383700:05:002:0483, яка включена до переліку та в найближчий термін буде передана, відповідно до статті 117 Земельного кодексу України, в комунальну власність Любомльській міській раді Любомльського району.
Вважаючи такий наказ протиправним, позивач звернувся з позовом в суд.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Суд першої інстанції вказав, що обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. Разом з тим, спірний наказ від 30 липня 2020 року №3-5431/15-20-СГ не містить правових підстав для відмови у наданні такого дозволу, що визначені статтею 118 ЗК України. Належним способом захисту відновлення прав позивача за встановлених фактичних обставин є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою, проте таких обставин судом не встановлено.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Враховуючи вимоги ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Так, п.“б” ч.1 ст.81 ЗК України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Згідно із ч.1-3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 статті 116 ЗК України).
Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). 
Ч.7 ст.118 ЗК України передбачає, що відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналіз зазначених вище норм права дає підстави вважати, що законодавець встановив підстави, порядок та строки передачі земельної ділянки у власність громадян. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність. За результатами розгляду поданих заяв визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову. При цьому, встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Крім того, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року (справа № 545/808/17), від 20 вересня 2018 року (справа 804/5597/15), від 23 листопада 2018 року (справа 296/10121/17), від 26 лютого 2019 року (справа №802/721/18-а), від 05 березня 2019 року (справа №2040/6320/18).
Згідно з положеннями ст.15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема: внесення в установленому порядку пропозицій щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин; організація проведення робіт, пов`язаних із реалізацією земельної реформи; розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Ч.4 ст.122 ЗК України передбачає, що Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, Головне управління Держгеокадастру в області (далі – Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, вносить у встановленому порядку пропозиції щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин.
Як вбачається зі змісту Наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-5431/15-20-СГ від 30 липня 2020 року, підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зазначено, що бажана до відведення земельна ділянка є частиною проінвентаризованої за кошти Державного бюджету земельної ділянки площею 48,5121 га, кадастровий 0723383700:05:002:0483, яка включена до переліку та в найближчий термін буде передана, відповідно до статті 117 Земельного кодексу України, в комунальну власність Любомльській міській раді Любомльського району.
Ч.1 ст.117 ЗК України передбачає, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.
На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р “Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад” установлено Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи із 01 лютого 2018 року забезпечити, зокрема, здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Згідно з долученим до відзиву на апеляційну скаргу Наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 24 лютого 2021 року №52-ОТГ Любомльській територіальній громаді в особа Любомльської міської ради Любомльського району наказано передати у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 166,3917 га, згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність. Право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.  
До зазначеного наказу долучено акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність з таблицею згідно з якими, земельна ділянка площею 48,5121 га за кадастровим номером 0723383700:05:002:0483, що розташована у Волинській області Любомльському районі (Любомльська міська рада (ОТГ)) передана із державної власності Любомльській територіальній громаді в особі Любомльської міської ради Любомльського району у комунальну власність. Акт земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність разом із Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 24 лютого 2021 року №52-ОТГ є підставою для державної реєстрації права, на вказані у додатку земельні ділянки, комунальної власності Любомльської територіальної громади.
Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, станом на час розгляду справи відсутні будь-які докази щодо виконання пункту наказу №52-ОТГ від 24 лютого 2021 року “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність”, а саме: щодо державної реєстрації права власності на земельні ділянки відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, доказів протилежного суду не надано.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, оскільки в оскаржуваному наказі відсутні передбачені статтею 118 ЗК України підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виходячи із наданих суду пунктом 2 частини 2 статті 245 КАС України повноважень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу №3-5431/15-20-СГ від 30 липня 2020 року.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою та щодо втручання у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Наявна в суб`єкта владних повноважень свобода дій при прийнятті рішення в межах його повноважень не є абсолютною, а обмежена певними законодавчо встановленими рамками якими, зокрема, визначаються підстави та необхідні умови прийняття певного рішення, зміст цього рішення, його альтернативні варіанти, а також перелік дій, які повинна вчинити особа для отримання певної вигоди внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного рішення.
В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі “Hasan and Chaush v. Bulgaria” № 30985/96).
Згідно з положеннями статтею 2 КАС України справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин здійснюється з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.
Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції (рішення у справі “Ромашов проти України”).
Колегія суддів звертає увагу на те, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність, за відсутності належних та допустимих доказів завершення процедури передачі спірної земельної ділянки, відповідно статті 117 Земельного кодексу України, в комунальну власність Любомльській міській раді Любомльського району та оформлення такої передачі відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, а також враховуючи неодноразове звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав з приводу цієї земельної ділянки, колегія суддів дійшла висновку про те, що у спірних правовідносинах праву позивача отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність кореспондує обов`язок відповідача надати такий дозвіл, а тому для належного захисту порушеного права позивача необхідно задовольнити позовні вимоги в цій частині.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення в цій частині, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, в сулу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, разом з тим, дійшов помилкового висновку щодо обраного способу захисту, а тому судове рішення відповідно до ст.317 КАС України необхідно скасувати в оскаржуваній частині; в решті - залишити без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                  
                                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у справі № 140/16340/20 в частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Волинській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 12 листопада 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, розташованої за межами населених пунктів Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ) Любомльського району Волинської області, із земель державної власності, шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер 0723383700:05:002:0483, загальною площею 48,5121 га, скасувати та в цій частині позов задовольнити. 
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Волинській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, яка знаходиться на території Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ), Любомльського району Волинської області, із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер 0723383700:05:002:0483, загальною площею 48,5121 га.
У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у справі № 140/16340/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 20 травня 2021 року.