ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року	Львів	Справа № 140/16486/20 пров. № А/857/6376/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІХТНЕР БЕТОН УКРАЇНА» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року (прийняте у м. Луцьку суддею Валюхом В.М. за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін) в адміністративній справі № 140/16486/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІХТНЕР БЕТОН УКРАЇНА» до Волинського обласного центру зайнятості про скасування наказу,

                                                    В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІХТНЕР БЕТОН УКРАЇНА» (далі – ТзОВ «ЛБУ») звернулося до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просило скасувати наказ Волинського обласного центру зайнятості (далі – Волинський ОЦЗ) від 03.11.2020 № 675.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що наказ від 03.11.2020 №  675 є незаконним, оскільки в ньому відсутня підстава для його прийняття, а відповідач не врахував, що розмір оплати праці ОСОБА_1 було встановлено відповідно до роз`яснень Мінекономіки.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило ТзОВ «ЛБУ», яке вважає рішення суду першої інстанції прийнятим за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й в позовній заяві.

Волинський ОЦЗ подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відзив, зокрема, обґрунтовано тим, що умови оплати праці, які були визначені у проекті трудового договору та у фактично укладеному контракті від 26.10.2020 відрізняються між собою сумою і валютою.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 30.07.2020 ТзОВ «ЛБУ» звернулося до Волинського ОЦЗ із заявою про отримання роботодавцем дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, у якій просило видати дозвіл на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_2 на строк 1 рік на посаді «головний економіст», який є іноземним найманим працівником (а.с. 23), а до заяви було додано проект трудового договору (а. с.  24-26).
03.08.2020 Волинський ОЦЗ видав наказ №  517 “Про видачу дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства”, відповідно до якого, за умови дотримання роботодавцем частини другої статті 42-4 Закону України «Про зайнятість населення» № 5967-VI від 05.07.2012 (далі - Закон № 5967-VI), видано ТзОВ «ЛБУ» дозвіл на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_2 на посаді “головний економіст” строком на один рік (а.  с.  27).
02.11.2020 до Волинського ОЦЗ надійшов лист ТзОВ «ЛБУ», яким на виконання частини четвертої статті 42-7 Закону №  5967-VI, надано засвідчену копію трудового договору (контракту), укладеного 26.10.2020 між позивачем та громадянином ОСОБА_3 , із зазначенням у вказаному листі, що контракт укладено з урахуванням листа Мінекономіки від 23.09.2020, де серед іншого вказано: “оплата праці в цих випадках, у тому числі для іноземців та осіб без громадянства, праця яких застосовується згідно отриманих дозволів, проводиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку” (а.с.28-36).
03.11.2020 Волинський ОЦЗ видав наказ №  675 “Про скасування дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства”, відповідно до якого на підставі статті 42-10 Закону №  5967-VI: скасовано ТзОВ «ЛБУ» дозвіл №  1135, виданий 03.08.2020 на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_2 на посаді “головний економіст” (пункт 1); вважати таким, що втратив чинність пункт 1 наказу Волинського ОЦЗ від 03.08.2020 №  517 “Про видачу дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства” (пункт 2) (а. с.  37).
Листом від 04.11.2020 №  2757/20 відповідач повідомив позивача про прийняття наказу від 03.11.2020 №  675 про скасування дозволу №  1135, виданого 03.08.2020 на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_2 на посаді “головний економіст”, на підставі пунктів 4, 6 частини другої статті 42-10 Закону №  5967-VI.

Не погодившись з винесеним наказом про скасування дозволу, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що умови оплати праці, які були визначені у проекті трудового договору та у фактично укладеному контракті від 26.10.2020, відрізняються, при цьому, не лише сумою, а й валютою.
Відтак, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний у цій справі наказ Волинського ОЦЗ від 03.11.2020 №  675 “Про скасування дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства” (яким скасовано ТзОВ «ЛБУ» дозвіл №  1135, виданий 03.08.2020 на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_2 на посаді “головний економіст”) прийнято правомірно, з підстав, передбачених пунктами 4, 6 частини другої статті 42-8 Закону №  5967-VI, та з дотриманням вимог частини другої статті 2 КАС України

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, зокрема, щодо застосування праці іноземців та осіб без громадянства в Україні визначає Закон України «Про зайнятість населення» № 5967-VI від 05.07.2012 (далі - Закон № 5967-VI)

Згідно із частиною першої статті 42 Закону №  5967-VI роботодавці мають право на застосування праці іноземців та осіб без громадянства на території України на підставі дозволу, що видається територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.
Відповідно до частини третьої статті 42-1 Закону № 5967-VI роботодавець може отримати дозвіл, за умови виплати заробітної плати у розмірі не менш як: п`ять мінімальних заробітних плат - іноземцям та особам без громадянства - найманим працівникам у громадських об`єднаннях, благодійних організаціях та закладах освіти, визначених у статтях 34, 36, 37, 39, 41, 43, 48 Закону України “Про освіту”; десять мінімальних заробітних плат - для всіх інших категорій найманих працівників.
За правилами пунктів 1 - 4 частини першої статті 42-2 Закону № 5967-VI для отримання дозволу роботодавець подає до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, такі документи: 1)  заява за формою, встановленою Кабінетом Міністрів України, в якій роботодавець підтверджує, що посада, на якій застосовуватиметься праця іноземця або особи без громадянства, відповідно до законів України не пов`язана з належністю до громадянства України і не потребує надання допуску до державної таємниці; 2) копії сторінок паспортного документа іноземця або особи без громадянства з особистими даними разом з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку; 3) кольорова фотокартка іноземця або особи без громадянства розміром 3,5 x 4,5 сантиметра; 4) копія проекту трудового договору (контракту) з іноземцем або особою без громадянства, посвідчена роботодавцем.
Пунктом 4 частини першої статті 42-3 Закону №  5967-VI визначено, що дозвіл видається на строк: дії трудового договору (контракту), але не більш як на один рік - для всіх інших іноземних найманих працівників.
Згідно із частиною третьою статті 42-7 Закону №  5967-VI у разі відсутності підстав, передбачених частиною третьою статті 42-8 цього Закону, територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, приймає рішення про видачу або продовження дії, або внесення змін до дозволу у строки, встановлені статтею 42-6 цього Закону, та протягом двох робочих днів надсилає роботодавцю копію цього рішення поштою з повідомленням про вручення та електронною поштою із зазначенням платіжних реквізитів для внесення плати (у разі прийняття рішення про видачу або продовження дії дозволу), а також розміщує на офіційному веб-сайті територіального органу державної служби зайнятості інформацію про прийняте рішення та платіжні реквізити для внесення плати.
Відповідно до частини четвертої статті 42-7 Закону № 5967-VI роботодавець зобов`язаний укласти з іноземцем чи особою без громадянства трудовий договір (контракт) не пізніш як за 90 календарних днів з дати видачі дозволу та у десятиденний строк після укладення трудового договору (контракту) надати його копію, засвідчену роботодавцем, територіальному органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.
Пунктами 4, 6 частини другої статті 42-10 Закону №  5967-VI передбачено, що територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, скасовує виданий дозвіл у разі: виявлення недостовірності даних у поданих роботодавцем документах, яка не могла бути виявлена під час розгляду заяви; встановлення факту застосування праці іноземця або особи без громадянства на інших умовах, ніж ті, що визначені дозволом, або іншим роботодавцем (крім роботи за сумісництвом відповідно до абзацу другого частини другої статті 42 цього Закону та суміщення посад відповідно до частини третьої статті 42 цього Закону).

З наведеного видно, що законодавством передбачено певні умови за наявності яких можна отримати дозвіл на роботу іноземця, а також надані повноваження органу, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення щодо контролю дотримання цих умов, як на стадії подання документів для отримання дозволу так і вже після отриманого дозволу.

Як видно з матеріалів справи, у проекті трудового договору (який був поданий до заяви ТзОВ «ЛБУ» від 30.07.2020 про отримання роботодавцем дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, та за результатами якого наказом від 03.08.2020 №  517 було видано дозвіл на застосування праці громадянина ФРН ОСОБА_2 строком на 1 рік) були визначені одні умови праці, зокрема, оплати та з дотриманням вимог законодавства, у той час як у фактично укладеному трудовому договорі від 26.10.2020 розмір оплати праці був визначений в іншому, меншому розмірі та з порушенням вимог законодавства за неповний робочий день, внаслідок чого Волинський ОЦЗ розцінив це як підстави передбачені пунктами 4, 6 частини другої статті 42-10 Закону №  5967-VI для скасування наданого дозволу.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відповідно до приписів частини другої статті 77 КАС України та статті 2 КАС України, належним чином обґрунтував та надав докази щодо можливості визначати суму єдиного збору на підставі інформації щодо параметрів транспортного засобу, яка міститься у товаро-супровідних документах поданих позивачем при перетині митного кордону України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідач довів правомірність своїх дій щодо винесення наказу про скасування наданого дозволу, оскільки ним виявлено недостовірність даних у поданих роботодавцем документах для отримання дозволу, яка не могла бути виявлена під час розгляду заяви, а саме: умови оплати праці, які були визначені у проекті трудового договору відрізняються від укладеного контракту від 26.10.2020, внаслідок чого встановлено факт застосування праці іноземця або особи без громадянства на інших умовах, ніж ті, що визначені дозволом.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені апелянтом доводи та обставини справи на законність рішення суду не впливають, а також не мають юридичного значення для спірних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІХТНЕР БЕТОН УКРАЇНА» залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року в адміністративній справі № 140/16486/20 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин