УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/26475/20
Провадження № 22-ц/4820/636/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 квітня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.
розглянув в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 686/26475/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2021 року в складі судді Палінчака О.М. по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :        

В жовтні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг в розмірі 13444 грн. 96 коп. та судових витрат в розмірі 2102 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до банку та підписав Анкету-заяву № б/н від 29 листопада 2010 року, згідно якої отримав кредитну карту з початковим кредитним лімітом.
Також зазначає, що відповідач при зверненні до банку, підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складають Договір про надання банківських послуг. Таким чином позивач вважав, що позичальник своїм підписом підтвердив, щодо ознайомлення та надання йому документів в письмовому вигляді.
Отже, відповідачу ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі 500 грн., для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. 
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п 2.1.2.3 п. 2.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою Банку. 
Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 
Відповідач в свою чергу зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору.
Однак, свої зобов`язання відповідач належним чином не виконував.
У зв`язку із неналежним виконанням умов Договору відповідач станом на 20 вересня 2020 року має кредитну заборгованість в розмірі 13444 грн. 96 коп., яка складається з 8940 грн. 88 коп.– заборгованості за простроченим тілом кредиту, 655 коп. 96коп. – заборгованість за простроченими відсотками, 3848 грн. 12 коп.заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.Вказаний розмір заборгованості, а також судові витрати банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2021 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 500 грн. заборгованості за кредитним договором від 29.11.2010 року та судові витрати в сумі 78 грн. 17 коп. В решті позову відмовлено.
АТ КБ «Приватбанк» не погодилося з таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні частини всієї суми тіла кредиту та простроченого тіла кредиту, а також заборгованості за процентами, тому просило в цій частині рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в повному обсязі. В іншій частині рішення суду не оскаржує. 
Апелянт вказує, що суд прийшов до безпідставного та необґрунтованого висновку про неузгодженість між сторонами всіх істотних умов кредитного договору. Відповідач особисто звернувся до банку, бажаючи отримати кредит, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву, чим підтверджується, що він був ознайомлений з усіма умовами кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків та штрафних санкцій. ОСОБА_1 активував кредитну картку та користувався кредитними коштами.також здійснював часткове погашення, що, на думку апелянта, свідчить про визнання ним заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.
Також апелянт вказує, що відповідач ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, в якому також своїм підписом підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування.
Стягуючи частково заборгованість за тілом кредиту – в сумі 500 грн. суд не врахував, що в даному випадку це поновлювальна кредитна лінія, тому суму фактичного використання позичальником коштів за кредитною карткою необхідно додатково визначити. Сума заборгованості відрізняється від розміру початкового кредитного ліміту, адже розмір постійно змінюється, що залежить від часткового погашення і наступного зняття кредитних коштів. Тому, апелянт вважає неправомірним задоволення позовних вимог в частині стягнення кредитного ліміту, вказує, що його доводи були підтверджені розрахунком заборгованості наданим при поданні позовної заяви. Крім того, суд не звернув уваги на те, що відповідач скористався сервісом «Миттєва розстрочка», що також підтверджує, що сума коштів, фактично отриманих відповідачем є більшою, ніж кредитний ліміт.
Розрахунок заборгованості доданий до позовної заяви, апелянт вважає належним доказом, оскільки є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку кредитної угоди. Апелянт вказує, що враховуючи вищенаведене має право вимагати від позичальника повернення наданих кредитних коштів, з урахуванням відсотків за їх користування. Зазначає, що в позовній заяві пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості саме за простроченим тілом кредиту (прострочена заборгованість), тому, відповідно підлягають стягненню відсотки за ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Крім того, АТ КБ «Приватбанк» вказує, що відповідно до паспорту споживчого кредиту сторони погодили процентну ставку, яка застосовується за межами пільгового періоду – 43,2% річних (3,6% на місяць), ставку, яка використовується, при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту – 86,4%. Окрім відсоткової заборгованості по кредиту, з відповідача підлягають стягненню також проценти від суми невчасно повернутого кредиту, які нараховуються згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Отже, на думку апелянта, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами було укладено кредитний договір, який є правомірним, безпідставно відмовив в стягненні фактично отриманих відповідачем коштів, а також заборгованості за простроченим тілом кредиту.
При вирішенні вказаного спору, судом не врахована правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010, постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.
АТ КБ «Приватбанк» вважає, що якщо суд і не погодився із наданим ним розрахунком заборгованості, то суд повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти у задоволенні відповідних вимог.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав.
У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Так судом встановлено, що ОСОБА_1 29 листопада 2010 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.
До анкети-заяви Банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг.
Разом з цим в анкеті-заяві ОСОБА_1 засвідчив, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку – www.privatbank.ua) та погоджується з ними. 
За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 500 грн..
На виконання умов договору ОСОБА_1 було видано кредитну картку: № НОМЕР_1 з терміном дії до жовтня 2021 року. 
Кредитними коштами та відповідно кредитною карткою відповідач користувався, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит.
За розрахунком Банку, доданим до позову, станом на 20 вересня 2020 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 13444 грн. 96 коп., яка складається з 8940 грн. 88 коп. –– заборгованості за простроченим тілом кредиту, 655 коп. 96коп. – заборгованість за простроченими відсотками, 3848 грн. 12 коп.заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, але в межах кредитного ліміту в розмірі 500 грн. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог суд вказав на їх недоведеність, зокрема, відсутність доказів щодо отримання позичальником кредитних коштів саме в розмірі тіла кредиту, яке вказано банком в позовній заяві.
Висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Як передбачено ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Із положень ч.1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ).
Відповідно до ч.1 ст.6 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч.ч.1, 2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
В силу ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
На підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало суду: розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 20 вересня 2020 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 29 листопада 2010 року, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», паспорт споживчого кредиту.
Проте, підписана відповідачем анкета-заява від 29 листопада 2010 року не містить процентної ставки за використання наданих кредитних коштів, а також відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання та їх розміру.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення на його користь процентів за користування кредитом, а також за відсотками нарахованими на кредит згідно ст. 625 ЦК України, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору тощо.
Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитом, неустойки, (пені, штрафів), саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, розміру штрафних санкцій надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 від 29 листопада 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст.634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що нарахування та стягнення на користь банку відсотків не відповідають умовам, погодженим сторонами при наданні кредитних коштів, відповідно до підписаної ОСОБА_1 заяви.
Банк, пред`являючи вимоги щодо погашення кредиту, окрім заборгованості за тілом кредиту, також просив стягнути заборгованість за відсотками нарахованими згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 86,4% річних для картки «Універсальна» та 84% річних для картки «Універсальна Голд», які на думку апелянта визначені Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку.
Однак, як вказано вище, суд не приймає до уваги вказані письмові документи, оскільки не вважає їх складовою кредитного договору так як вони не підписані відповідачем, а тому відсутні підстави для нарахування відсотків в разі порушення умов договору згідно ст. 625 ЦК України в розмірі, який зазначений у вищевказаних письмових документах.
Іншого розрахунку заборгованості за відсотками нарахованими згідно ст. 625 ЦК України банк суду не надав.
Також суд не приймає до уваги доводи апелянта, що крім Анкети-заяви відповідачем було також підписано паспорт споживчого кредиту, в якому відповідач особистим підписом підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування, в тому числі і щодо процентної ставки в межах та поза межами пільгового періоду, розмір штрафу за прострочення більш ніж 30 днів за обов`язковими платежами за карткою, розмір процентної ставки, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, умовами щодо сплати штрафів та інше.
Як встановлено судом, Анкету-заяву відповідач підписав 29 листопада 2010 року, а паспорт споживчого кредиту 02 квітня 2018 року, тобто через вісім років після підписання анкети-заяви, а тому вказаний паспорт споживчого кредиту не може бути складовою частиною кредитного договору від 29 листопада 2010 року. 
Крім того зі змісту даного паспорту вбачається, що інформація зазначена у ньому зберігає чинність та є актуальною лише в період з 02.04.2018 року до 17.04.2018 року. Більш того, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо.
У третьому розділі паспорту визначено максимальну суму ліміту на кредитній картці від 50 000 грн. до 75000 грн., однак відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці.
У розділі 4 вказаного паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. 
Також згідно ст. 9 «Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит» Розділу II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» Закону України «Про споживче кредитування» споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися інформацією про умови кредитного договору для прийняття усвідомленого рішення.
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності.
Отже за змістом даної норми, паспорт споживчого кредиту це лише інформація, необхідна для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття позичальником обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, яка надається кредитодавцем споживачу до укладення кредитного договору, а умови договору про споживчий кредит та форма його укладення визначені ст.ст. 12, 13 Закону України «Про споживче кредитування» в розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону.
На підставі викладеного слід дійти висновку, що паспорт споживчого кредиту не є складовою частиною кредитного договору, а є лише письмовою формою ознайомлення споживача до укладення договору з умовами різних видів кредитування для забезпечення йому можливості вибору серед альтернативних умов кредитування.
При цьому апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність банком позову в частині стягнення тіла кредиту, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності.
Зважаючи на те, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Банк, пред`являючи вимоги про стягнення боргу, просив стягнути тіло кредиту в сумі 8940 горн. 88 коп.
Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Вищевказаного суд першої інстанції не врахував та не звернув на увагу на ту обставину, що згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості, (а.с. 4), сума фактично отриманих позичальником коштів, за період з 02 квітня 2018 року по 20 вересня 2020 року, (третя графа розрахунку «Витрати клієнтом кредитних коштів»), в загальному розмірі склала 5661 грн. 07 коп.
В той же час, в графі розрахунку заборгованості від 17.06.2019 року «Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» Банком зазначені кошти, які у вказаний період різними платежами повертались відповідачем позивачу на погашення заборгованості і загальна сума у підрахунку у загальному розмірі за відповідний період з 02 квітня 2018 року та до 20 вересня 2020 року складає 602 грн. 88 коп.
Таким чином, станом на дату звернення до суду у позичальника перед Банком виникла заборгованість з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальному розмірі 5058 грн. 19 коп. (5661 грн. 07 коп. – 602 грн. 88 коп.), а не 500 грн., про що помилково зазначив суд першої інстанції. 
З огляду на вищевказане колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, обґрунтовано відмовивши у стягненні з відповідача відсотків, неповно з`ясував обставини справи та безпідставно відмовив у стягненні з відповідача користь Банку суми фактично отриманих та неповернутих коштів у загальному розмірі 5058 грн. 19 коп., у зв`язку із чим оскаржуване рішення в частині задоволення позову та судових витрат підлягає зміні.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 790 грн. 35 коп.: (5058 грн. 19 коп.х100:13444 грн. 96 коп.=37,6%х2102:100). При зверненні до апеляційного суду позивач сплатив 3153 грн., тому з урахуванням загальної суми задоволених вимог на його користь з відповідача підлягає стягненню 1185 грн.53 коп. судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги: (37,6%х3153:100). Загальний розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1975 грн. 88 коп. (790,35 +1185,52).
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
       Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2021 року в складі судді Палінчака О.М. змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,), на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором в сумі 5058 грн. 19 коп. (п`ять тисяч п`ятдесят вісім гривень, дев`ятнадцять копійок) та судові витрати в сумі 1975 грн. 88 коп. по сплаті судового збору.
В решті рішення залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 21 квітня 2021 року.

Судді                 А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Т.В. Спірідонова