ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12060/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                         - Єгорової Н.М.,
суддів                                                                      - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський»  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», у якому просила:
-          визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» щодо не включення відомостей про рахунок ОСОБА_1 до переліку рахунків для виплати гарантованої суми вкладів;
-          зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський»  внести зміни та доповнення до переліку рахунків, за якими вкладних має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб шляхом внесення відомостей про позивача; 
-          стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1  збитки на загальну суму 254092 грн 43 коп., з яких 140000 грн 00 коп. - гарантована сума вкладу та 114092 грн 43 коп. - загальна сума штрафів (пеня - 40450 грн 77 коп., 3% річних - 16098 грн 08 коп., інфляційні збитки - 57543 грн 58 коп.).  
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково:
-          визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» щодо не включення рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1  до переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;
-          зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зміни та доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, стосовно рахунку ОСОБА_1  № НОМЕР_1 , у межах гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами;
          - в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь збитків на загальну суму 254092 грн 43 коп., з яких 140000 грн 00 коп. - гарантована сума вкладу і 114092 грн 43 коп. - загальна сума штрафів та прийняти у скасованій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що застосований судом першої інстанції п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не підлягає застосуванню до її правовідносин з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки вказана правова норма стосується грошових зобов`язань банку. Позивач стверджує, що строк виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб своїх зобов`язань зі сплати гарантованої суми відшкодування на її користь сплинув 15 липня 2016 року, у зв`язку з чим виплата гарантованої суми відшкодування після зазначеної дати є порушенням права позивача та підставою для притягнення Фонду до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» 06 травня 2015 року укладено договір № 980-039-000000410 банківського рахунку «Поточний рахунок «Ощадний», згідно умов якого Банк відкриває поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні для зберігання грошей і здійснює розрахунково-касове обслуговування за допомогою платіжних інструментів.
Позивачем внесено на зазначений рахунок кошти в сумі 140000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією № 258733 від 13 травня 2016 року, копія якої наявна в матеріалах справи.
Між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 13 травня 2016 року укладено договір № 980-039-00023857, згідно умов якого позивач передає у власність ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» кошти у сумі 140000 грн. 00 коп.
Після закінчення дії даного договору, 19 травня 2016 року позивачу повернуто кошти, що підтверджується довідкою про стан рахунку № НОМЕР_1 від 01 квітня 2020 року № ЗГ1(К)0369, а також банківськими виписками.
Правлінням Національного банку України 22 грудня 2015 року винесено постанову за № 917/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку (зі змінами).
Згідно з п. 4 зазначеної постанови з дня її прийняття та до закінчення строку, встановленого п. 3 постанови, для ПАТ «Банк Михайлівський» встановлюється ряд обмежень його діяльності, зокрема, забороняється здійснювати кредитні операції в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття цієї постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов`язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам.
На підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року № 14 «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 23 травня 2016 року № 812 «Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора», яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 23 травня до 22 червня 2016 року. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення «Щодо продовження строку тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» від 13 червня 2016 року № 991, відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» з 23 червня 22 липня 2016 року.
Відповідно до рішення Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» від 12 липня 2016 року № 124-рш виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1213 від 12 липня 2016 року, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський».
З матеріалів справи слідує, що між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та ПАТ «Банк Михайлівський» 18 травня 2016 року укладено договір відступлення права вимоги № 1805.
ПАТ «Банк Михайлівський» 18 по 19 травня 2016 року перераховано на користь ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 870000000 грн 00 коп. за договором відступлення права вимоги від 18 травня 2016 року № 1805.
Між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та ПАТ «Банк Михайлівський» 19 травня 2016 року укладено договір відступлення права вимоги № 1.
ПАТ «Банк Михайлівський» 19 травня 2016 року перераховано на користь ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 561957997 грн 25 коп. за договором відступлення права вимоги  від 19 травня 2016 року № 1.
Зазначені договори від 18 та 19 травня 2016 року укладено в період дії постанови Правління Національного банку України від 22 грудня 2015 року № 917/БТ.
Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23 травня 2016 року прийнято рішення № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
Наказом Уповноваженої особи від 24 травня 2016 року № 27/1 створено комісію з перевірки правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними.
Наказом тимчасової адміністрації 01 червня 2016 року № 42/1 Уповноваженою особою затверджено висновки Комісії, викладені у Акті № 2 про проведення перевірки правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності, яким встановлено нікчемність правочинів (транзакцій) з виконання 19 травня 2016 року платіжних документів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» з перерахування коштів на рахунки 12160 фізичних осіб у загальному розмірі 1298015973 грн 74 коп., оскільки зазначені правочини (трансакції) підпадають під критерії, передбачені ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з вимогами ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України вирішено застосувати наслідки нікчемності правочинів до таких правочинів (трансакцій).
До переліку фізичних осіб, на рахунки яких 19 травня 2016 року здійснено перерахування коштів з поточного рахунку № НОМЕР_2 ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» входить і ОСОБА_1 . 
Вважаючи бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» щодо не включення її рахунку до переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_1 є вкладником банку, а кошти, які надійшли для неї як вкладника за договором банківського рахунку, в розумінні тієї ж статті, є вкладом, на який поширюються гарантії, передбачені Законом. Підкреслив, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту того, що дії посадових осіб ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» щодо перерахунку коштів на рахунок позивача суперечать закону.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 збитків на загальну суму 254092 грн 43 коп., Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про те, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами не застосовуються норми ст. 611, ч. 2 ст.  625 Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки між позивачем та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб договірні відносини відсутні. Також суд першої інстанції зауважив, що норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI) цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Згідно з п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц.
Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Зокрема, згідно з п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст.  46 цього Закону з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.
Відповідно ч. 1 ст. 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
З матеріалів справи встановлено, що позовні вимоги щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб збитків на загальну суму 254092 грн 43 коп., з яких 140000 грн 00 коп. - гарантована сума вкладу та 114092 грн 43 коп. - загальна сума штрафів (пеня - 40450 грн 77 коп., 3% річних - 16098 грн 08 коп., інфляційні збитки - 57543 грн 58 коп.) позивач обґрунтовує тим, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб своїми діями щодо несвоєчасного повернення коштів за спірним договором порушує застереження визначені Цивільним кодексом України щодо належного та добросовісного виконання грошового зобов`язання, адже, чинним законодавством передбачено, що у разі невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає загальні умови виконання зобов`язання, а саме:
1)          зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться;
2) виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З системного аналізу зазначених правових норм вбачається, що ними врегульовано підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої у договірних зобов`язаннях в результаті їх невиконання або неналежного виконання.
Водночас, за результатами розгляду справи, апеляційним судом встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.
З досліджених судовою колегією матеріалів справи вбачається, що станом на час звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 не була включена до списку вкладників, які отримують кошти в межах гарантованої суми відшкодування Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, до моменту виконання Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб судового рішення у цій справі шляхом подання до Фонду змін та доповнень до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо рахунку ОСОБА_1 , у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відсутні правові підстави для здійснення такої виплати.
Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону № 4452-VI, протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.
Згідно з п. 2 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року № 14 Фонд складає на підставі Переліку реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат за формою, наведеною у додатку 8 до цього Положення (далі - Загальний реєстр), що затверджується виконавчою дирекцією Фонду.
Отже, загальний реєстр вкладників формується Фондом виключно на підставі Переліку вкладників або додаткової інформації, поданої Уповноваженою особою Фонду.
З огляду на зазначені норми законодавства вбачається, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов`язаний включити ОСОБА_1 до загального реєстру вкладників для здійснення виплат коштів за банківськими вкладами за рахунок Фонду після подання Уповноваженою особою Фонду інформації щодо особи як вкладника, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.
У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не допущено порушення прав позивача у вигляді несвоєчасної виплати гарантованої суми вкладу, оскільки станом на дату звернення позивача до суду Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не подано Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.
У даному випадку в спірних правовідносинах Фонд є суб`єктом владних повноважень, і майнові відносини між сторонами засновані на адміністративному підпорядкуванні, тому ст.  625 Цивільного кодексу України на ці відносини не поширюється.
При цьому, колегія суддів зауважує, що боржником за договором банківського вкладу з позивачем є  ПАТ «Банк Михайлівський», а не Фонд чи його уповноважена особа.
Під час розгляду цієї справи колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, яка міститься у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц, у відповідності до якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування штрафних санкцій (п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
У справі № 761/31569/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних витрат, трьох відсотків річних, упущеної вигоди та пені є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону та не підлягають задоволенню.
З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прав позивача станом на дату розгляду вказаного спору, а тому позовні вимоги про стягнення з Фонду інфляційних збитків, пені, 3% річних від суми простроченого грошового зобов`язання задоволенню не підлягають.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на зазначені обставини справи, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                       Н.М. Єгорова  

Судді                                                                                             Є.О. Сорочко

                                                                                                      І.В. Федотов