Ухвала
 
14 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 335/11743/19
провадження № 61-12064св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський»,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський»), про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.
19 листопада 2019 року та 11 грудня 2019 року на адресу суду від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О. Ю. надійшли клопотання про закриття провадження по справі з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року провадження у цій справі закрито.
Суд першої інстанції виходив з того, що правовими підставами для стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України є порушення відповідачем зобов`язань щодо відшкодування коштів за вкладом. Тобто, майнові вимоги позивача про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України 3 % річних, інфляційних втрат та пені за прострочення грошового зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування за договором вкладу, звернені позивачем до відповідача, стосуються правомірності його дій, пов`язаних із виплатою позивачу відшкодування за вкладом, а не банку-боржника, що ліквідується. З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав, що спір у цій справі пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Крім того, суд першої інстанції посилався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                                     № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19) та постанові Верховного Суду                у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №761/11256/17 (провадження № 61-31354сво18).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого                     2020 року про закриття провадження у справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційний дійшов висновку, що позивач визначила відповідачем Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як самостійний суб`єкт, а не як особу, що виступає від імені банку-боржника, який знаходиться в процесі ліквідації. Вимоги, пред`явлені до Фонду, базуються на несвоєчасному виконанні останнім частини грошового зобов`язання, яке розраховане від дати звернення позивачем із заявою про виплату суми вкладу до фактичної виплати недоплаченої суми вкладу (з 12 вересня 2016 року до 18 квітня 2019 року), 
а саме вимоги про стягнення: пені у сумі 10 913,71 грн; 3 % річних у сумі 
3 125,74 грн та інфляційних втрат у сумі 15 524,83 грн відповідно до статті 625 ЦК України.
При цьому, правовими підставами для стягнення вказаних сум позивач зазначила несвоєчасну виплату Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договором вкладу в неплатоспроможному банку. Але вимог про будь-які неправомірні дії чи рішення Фонду, які б мали ознаки публічно-правового спору, позивач у цьому позові не заявляла, оскільки всі спори щодо бездіяльності/дій Фонду на цей час вже вирішені в порядку адміністративного судочинства. Не заявлено нею і про будь-які належні за договором вкладу виплати, які б вкладались у межі гарантованого Фондом відшкодування.
Вимоги позивача стосуються покладення на Фонд відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, за несвоєчасне виконання частини грошового зобов`язання, яке на теперішній час вже виконано, а також у вигляді пені.
Апеляційний суд також посилався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 761/44056/17                (провадження № 14-571цс19).
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
У вересні 2020 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував факт здійснення з 23 травня 2016 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб заходів щодо виведення неплатоспроможного банку- ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку відповідно до порядку, визначеного Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками/кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Фонд гарантування вкладів юридичних осіб є особою публічного права і відповідно до статті 19 Конституції України він має діяти виключно в межах повноважень, встановлених чинним законодавством, і за відсутності правових підстав не має права вчиняти будь-які дії, що не передбачені законом, або вчиняти їх передчасно (безпідставно).
Цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними у регулюванні спірних правовідносин і відповідно до норм цього Закону Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб. Тому вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності його дій, пов`язаних із виплатою вкладнику відшкодування за вкладами.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року. Після скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду, у цій справіухвалено рішенняОрджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 вересня 2020 року, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено повністю. Скасування Верховним Судом постанови Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, фактично проміжного судового рішення у справі, на підставі якого лише було продовжено розгляд справи судом першої інстанції по суті, призведе до юридичної невизначеності. Оскаржена постанова апеляційного суду жодним чином не впливає на чинність рішення суду першої інстанції по суті спору.
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вправі оскаржити рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 вересня 2020 року у встановленому законодавством порядку. Проте, це рішення не можна піддавати сумніву у зв`язку з ймовірним скасуванням фактично проміжної постанови Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, якою вирішено питання підсудності цієї справи.
Позивач зазначає, що, враховуючи пред`явлені у цій справі позовні вимоги та правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 
12 травня 2020 року у справі № 761/44056/17, постанова Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2020 року є законною та обґрунтованою.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2021 року справу призначено до розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
В ухвалі Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року зазначено, що підставою касаційного оскарження заявник вказувала неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 
1 частини першої статті 186 ЦПК України. Також особа, яка подала касаційну скаргу, посилалась на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі 
№ 761/11256/17, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 
23 жовтня 2019 року у справі № 725/5833/16-ц. 
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із частиною другою статті 382 ЦПК України постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку у випадках, передбачених цим Кодексом.
Оскільки відповідно до основних засад судочинства забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення здійснюється у визначених законом випадках. Виключно Законом, зокрема ЦПК України, встановлені випадки зазначеного оскарження.
У статті 389 ЦПК України визначений перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у цивільному процесі.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Таким чином, касаційному оскарженню підлягають постанови суду апеляційної інстанції, постановлені за результатами апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, а також в інших випадках, прямо передбачених ЦПК України.
Пунктом 15 частини першої статті 353 ЦПК України перебачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.
Оскільки ухвала про закриття провадження у справі міститься у визначеному пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, постає питання: чи може бути оскаржена в касаційному порядку постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції?
На думку колегії суддів, така постанова суду апеляційної інстанції, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому руху справи.
Можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції про скасування ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду може призвести до ситуації (яка виникла у справі, що розглядається), коли суд першої інстанції до надходження справи до суду касаційної інстанції ухвалить рішення по суті спору, а оскарження проміжного судового рішення (постанови суду апеляційної інстанції) зумовлюватиме юридичну невизначеність стосовно правових наслідків для рішення суду першої інстанції по суті спору.
Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Потенційно справи, у яких ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі скасована постановою апеляційного суду з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду, при цьому постанову суду апеляційної інстанції оскаржено до касаційного суду, можуть перебувати на розгляді у суді касаційної інстанції, а також виникнути у майбутньому.
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
Колегія суддів вважає, що передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з урахуванням того, що постановою апеляційного суду скасовано ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, а постанову апеляційного суду оскаржено до суду касаційної інстанції, що свідчить про виключність цієї правової проблеми, зокрема, необхідність визначення:
чи підлягає касаційному оскарженню та перегляду постанова апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду;
які правові наслідки для рішення суду першої інстанції по суті спору 
(у випадку його ухвалення) матиме скасування постанови апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у питанні щодо: можливості касаційного оскарження постанови апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі, та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; правових наслідки для рішення суду першої інстанції по суті спору скасування постанови апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відповідь на порушені питання має значення для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень.
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Передати справу № 335/11743/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. М. Русинчук	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко	
 	 	
 	І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков   М. Ю. Тітов