Постанова                    
Іменем України               
19 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 203/284/17
провадження № 61-7751св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
за первісним позовом
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач -ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , 
за зустрічним позовом
позивач -  ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану через адвоката Сірик Олену Олександрівну, на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року у складі судді                            Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Свистунової О. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                                   ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності, поділ майна подружжя. 
Позов обґрунтований тим, що з 20 лютого 1993 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року. Шлюбні відносини між сторонами припинено у січні 2012 року. За час шлюбу сторони набули кватиру АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення поз. 31 у приміщенні № 105 цокольного поверху та паркувальне місце поз. 18 у приміщенні № 105 цокольного поверху у будинку АДРЕСА_2 . 
Зазначав, що вказане майно набуте за час шлюбу та належить подружжю на праві спільної сумісної власності в рівних частинах.
Просив суд визнати за ним та відповідачем право власності по 1/2 частині цього майна, припинивши право спільної сумісної власності на нього. 
Короткий зміст зустрічних позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до                             ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації. 
Зустрічний позов обґрунтований тим, що 27 травня 2005 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк»                           (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»)укладено кредитний договір № 090501-16/20 про надання споживчого кредиту в розмірі 255 429,00 дол. США на придбання житла та виплату грошових коштів за договором про участь у фонді фінансування будівництва від 16 травня 2005 року № К-7-Б7-1. У зв`язку з несвоєчасною сплатою чергових платежів за кредитним договором ОСОБА_5 надав ОСОБА_2 грошові кошти, які вона внесла в касу банку в рахунок погашення кредиту, а саме: 14 листопада 2008 року 46 000,00 дол. США та 30 грудня 2008 року                                     162 609,00 дол. США. Отже, спірне майно не було набуте за рахунок спільної праці подружжя, придбане за особисті кошти ОСОБА_2 , подаровані їй батьком. 
Водночас за час шлюбу ОСОБА_1 04 січня 2013 року придбав автомобіль Toyota Sequoia, 2008 року випуску, який знято з обліку 11 вересня 2013 року. Оскільки вказаний автомобіль відчужено її колишнім чоловіком без її згоди та не в інтересах сім`ї, то з відповідача на її користь підлягає стягненню 1/2 частина вартості цього автомобіля у розмірі 136 728,13 грн. 
Також на момент розірвання шлюбу ОСОБА_1 був власником 99 % частки у статутному капіталі Українсько-сирійського товариства з обмеженою відповідальністю «Аміна» (далі - ТОВ «Аміна») вартістю 27 843,75 грн; 55 % частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмашсервіс» (далі - ТОВ «Будмашсервіс») вартістю 7 700,00 грн та 100 % частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Єва М» (далі - ТОВ «Єва М») вартістю 35 000,00 грн. Оскільки ОСОБА_1 набув право на ці частки у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 , за відсутності відомостей про розмір доходу від діяльності цих товариств вона має право на компенсацію в розмірі половини вартості майна, внесеного до статутного капіталу цих товариств. 
Просила визнати за нею право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 ; паркувальне місце поз. 18 у приміщенні № 105 цокольного поверху та нежитлове приміщення поз. 31 у приміщенні № 105 вказаного будинку; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 185 271,87 грн. 
Короткий зміст судових рішень  
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, у первісному позові відмовлено, зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_3 ; визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на паркувальне місце поз. 18, загальною площею 30,3 кв. м у приміщенні № 105 цокольного поверху житлового будинку літ. А-9, А-1, А1-1, А2-1 у буд. АДРЕСА_2 . В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне нерухоме майно придбане за рахунок кредиту, погашеного за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , отриманих нею в дар від                                  ОСОБА_5 . Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно набуте за рахунок спільних коштів подружжя. Також ОСОБА_1 не довів своєї участі у виконанні кредитного зобов`язання, згідно з яким ОСОБА_2 отримала кредит на придбання спірного нерухомого майна. Нежитлове приміщення                                       на АДРЕСА_2 відчужене ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, на який ОСОБА_1 надавав нотаріально посвідчену згоду. Вказаний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним не визнаний, тому немає підстав включати вартість цього майна до спільного майна подружжя, яке підлягає поділу. 
Відмовивши в частині позовних вимог зустрічного позову про стягнення                                                  з ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини вартості автомобіля Toyota Saquoia,                      2008 року випуску, та 1/2 частини вартості внесків до статутних капіталів господарських товариств, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами свою участь у придбанні вказаного автомобіля, який набуто ОСОБА_1 через рік після припинення між сторонами шлюбних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства. Також ОСОБА_2 не надала доказів того, за які кошти або за рахунок якого майна зроблено відповідні внески до статутних капіталів господарських товариств. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2019 року  ОСОБА_1 через адвоката Сірик О. О. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, просив оскаржувані судові рішення в частині відмови в первісному позову та задоволенні зустрічного позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру та паркувальне місце скасувати; ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, відмову в задоволенні зустрічного позову в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру та паркувальне місце. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди не застосували до спірних правовідносин презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними за час шлюбу, та не надали оцінки тому, що позивач за первісним позовом належними та допустимими доказами довів факт придбання спірного майна за час перебування сторін у шлюбі. 
Суди встановили придбання спірного майна за власні кошти ОСОБА_2 лише на підставі боргової розписки на суму 50 000,00 дол. США від 14 листопада 2008 року та побутової угоди на суму 170 000,00 дол. США від 30 грудня 2008 року, які не є належними доказами у справі. ОСОБА_1 не знав про існування цих розписок, тому заявляв клопотання про призначення судової експертизи для встановлення дійсної дати їх складення. Однак експертиза проведена не була через незгоду ОСОБА_2 щодо клопотання експерта про вирізання фрагментів цих документів. Отже, вказані договір позики та побутова угода не можуть бути покладені в основу судових рішень. 
Суди вийшли за межі позовних вимог, визнавши договір позики від 14 листопада 2008 року та побутову угоду від 30 грудня 2008 року удаваними правочинами та дійшовши висновку, що ці договори фактично є договорами дарування.                             ОСОБА_2 не надала нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів та не заявляла вимоги про визнання правочинів удаваними. Суди проігнорували положення статті 220 ЦК України та визнали дійсними договори дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, які нотаріально не посвідчені. 
Грошові кошти, надані ОСОБА_5 , не були використані для оплати вартості спірного майна. Для цих цілей використані кредитні кошти, отримані за кредитним договором, укладеним у шлюбі та в інтересах сім`ї. Суди ототожнили два різні юридичні факти: сплату грошових коштів як вартість майна під час його придбання та погашення існуючих фінансових зобов`язань подружжя. Якщо ОСОБА_2 вважала, що сплата кредиту здійснена не за спільні кошти, а її особисті, вона мала підстави для заявлення вимог про стягнення з ОСОБА_1 половини сплаченої суми. Обставини сплати кредитного зобов`язання жодним чином не змінюють правового режиму спільної сумісної власності на нерухоме майно, набуте сторонами за час шлюбу за кредитні кошти, які також були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Суди залишили поза увагою той факт, що до моменту погашення кредиту 31 грудня 2008 року з моменту укладення кредитного договору 27 травня 2005 року подружжя сплачувало щомісячні платежі на погашення кредиту на загальну суму                     162 490,00 дол. США, і ОСОБА_2 не має доказів належності їй вказаної суми на праві особистої приватної вланості.  
Відмовивши в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини вартості проданого нежитлового приміщення                                         на АДРЕСА_2 , суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 хоч і отримала згоду ОСОБА_1 на відчуження цього майна, однак отримані від його реалізації кошти використала на власний розсуд та на власні потреби, тому вартість цього майна має бути врахована при поділі спільного сумісного майна подружжя. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, поданий через адвоката Кім Г. В., мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які досліджені в судах. ОСОБА_1 не надав доказів того, що отримані ним прибуток чи заробітна плата витрачалися на придбання спірного нерухомого майна. 
Касаційна скарга подана з метою повторного перегляду цієї справи, що недопустимо згідно з практикою Європейського суду з прав людини («Неюбін проти Російської Федерації», «Устименко проти України») та висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, згідно з якими повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових випадках, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі. 
У касаційній скарзі не зазначено про жодне порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до ухвалення неправильного по суті рішення, тобто ОСОБА_1 фактично хоче повторного перегляду справи судом касаційної інстанції з формальних міркувань, що є неприпустимим згідно з нормами процесуального законодавства та не відповідає практиці Європейського суду з прав людини. 
ОСОБА_2 спростувала презумпцію спільності права власності на  спірне майно, придбане подружжям за час шлюбу. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційну скаргу у цій справі подано у квітні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 20 лютого 1993 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року. Цим рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинено у січні 2012 року. 
За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність кватиру АДРЕСА_1 , загальною площею 206,5 кв. м, житловою площею 139,2 кв. м; нежитлове приміщення та паркувальне місце поз. 18 цокольного поверху будинку на АДРЕСА_2 . 
Вказане нерухоме майно придбане за договорами про участь у фонді фінансування будівництва від 16 травня 2005 року № К-7-Б7-1 та № К-18-Ц, згідно з якими за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на квартиру, нежитлове приміщення та паркувальне місце. 
27 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № 090501-16/20, згідно з яким ОСОБА_2 отримала кредитні кошти в сумі 255 429,00 дол. США для здійснення внеску за договорами про участь у фонді фінансування будівництва від 16 травня 2005 року № К-7-Б7-1 та № К-18-Ц. 
Згідно з поясненнями ОСОБА_2 , показаннями свідків ОСОБА_5 , співробітника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») ОСОБА_6 , розпискою від 14 листопада 2008 року, побутовою угодою від 30 грудня 2008 року, виписками ПАТ КБ «Приватбанк»                                  від 30 березня 2017 року за депозитом клієнта ОСОБА_5 та рахунком кредитного договору від 27 травня 2005 року клієнта ОСОБА_2 , які, як зазначив суд, узгоджуються між собою, суди встановили, що фактично спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані ОСОБА_2 за кредитним договором від 27 травня 2005 року № 090501-16/20.
ОСОБА_2 сплатила кошти за кредитним договором та повністю погасила кредит 30 грудня 2008 року за рахунок коштів, переданих їй її батьком                                  ОСОБА_5 , які він зняв з депозитного рахунку.
Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що на підтвердження передання коштів своїй дочці ОСОБА_2 в сумі 50 000,00 дол. США та 170 000,00 дол. США складено боргову розписку та побутову угоду про надання позики, які складалися виключно для підтвердження факту передання коштів для погашення кредитної заборгованості, проте фактично подаровані ОСОБА_2 ОСОБА_5 не має наміру вимагати їх повернення.
Нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_1 відчужене ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2013 року. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого                         з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі                         № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена                                 з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відмовивши у первісному позові та частково задовольнивши зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 не довів, що джерелом набуття спірного нерухомого майна були спільні кошти та спільна праця сторін, доказів на підтвердження його участі у придбанні майна шляхом виконання боргових зобов`язань суду не надав, спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 як придбане за особисті кошти, отримані в дар. Нежитлове приміщення відчужене ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, на який ОСОБА_1 надавав нотаріально посвідчену згоду. Вказаний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним не визнаний, тому немає підстав включати вартість цього майна до спільного майна подружжя, яке підлягає поділу. 
Відмовивши в частині позовних вимог зустрічного позову про стягнення                                                  з ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини вартості автомобіля Toyota Saquoia,                      2008 року випуску, та 1/2 частини вартості внесків до статутних капіталів господарських товариств, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами свою участь у придбанні вказаного автомобіля, який набуто ОСОБА_1 через рік після припинення між сторонами шлюбних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства. Також ОСОБА_2 не надала доказів того, за які кошти або за рахунок якого майна зроблено відповідні внески до статутних капіталів господарських товариств. 
Верховний Суд не погоджується з цими висновками з огляду на таке.
Суди встановили, що відповідно до розписки від 14 листопада 2008 року, побутової угоди від 30 грудня 2008 року, виписок ПАТ КБ «ПриватБанк» від 30 березня 2017 року за депозитом ОСОБА_5 , а також з рахунка за кредитним договором                                      від 27 травня 2005 року ОСОБА_2 , показань свідків фактично спірне майно було придбане за кредитні кошти, отримані ОСОБА_2 за кредитним договором                      від 27 травня 2005 року № 090501-16/20.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та п`ята статті 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Визнавши за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру та паркомісце, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що придбання спірного майна здійснене за кредитні кошти згідно з кредитним договором від 27 травня 2005 року № 090501-16/20, який погашено ОСОБА_2 30 грудня 2008 року за рахунок коштів, отриманих в дар від її батька. 
Згідно з матеріалами справи, відповідно до розписки від 14 листопада 2008 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_5 50 000,00 дол. США для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27 травня 2005 року № 090501-16/20, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк» для купівлі квартири АДРЕСА_1 , строком на сім років.
Згідно з побутовою угодою від 30 грудня 2008 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_5 170 000,00 дол. США, позика є безвідсотковою, яку вона зобов`язалася повернути до 30 грудня 2015 року. Кошти позичила для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27 травня 2005 року № 090501-16/20, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк» для купівлі квартири та гаража.                                                     
Суд апеляційної інстанції, оцінюючи ці докази, виходив з того, що розписка та побутова угода фактично є договорами дарування. 
Верховний Суд зазначає, що відповідна оцінка доказів не відповідає вимогам ЦПК України.
Суди мали оцінити надані ОСОБА_2 розписку від 14 листопада 2008 року та побутову угоду від 30 грудня 2008 року з урахуванням їх змісту, в сукупності з іншими доказами у справі.
Однак суди не надали правової оцінки тому, що у період з травня 2005 року до моменту погашення кредиту у грудні 2008 року сторони сплачували щомісячні платежі на погашення кредиту.  ОСОБА_2 не надала доказів того, що кошти, сплачені на погашення кредиту у період з травня 2005 року до грудня 2008 року не були спільними коштами подружжя.  
Зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, встановлену статтею 60 СК України, необгрунтованими є висновки судів про те, що ОСОБА_1 не довів свою участь у придбанні майна шляхом виконання боргових зобов`язань в частині погашення кредиту у період з травня 2005 року до грудня 2008 року. 
Крім того, суди не звернули уваги, що ОСОБА_2 не надала нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів та не заявляла вимогу про визнання правочинів удаваними. 
Згідно з частиною п`ятою статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі                          і підлягає нотаріальному посвідченню. 
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин                       є нікчемним.
Суди проігнорували положення статті 220 ЦК України та не взяли до уваги, що ОСОБА_2 не надала договорів дарування коштів у валюті відповідно                                     до статті 719 ЦК України.
Також суди залишили поза увагою той факт, що до моменту погашення кредиту                          31 грудня 2008 року з моменту укладення кредитного договору 27 травня 2005 року подружжя сплачувало щомісячні платежі на погашення кредиту на загальну суму                     162 490,00 дол. США, і ОСОБА_2 не має доказів належності їй вказаної суми на праві особистої приватної вланості. 
Верховний Суд зазначає, що перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті                           є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета  доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.  
З урахуванням доводів касаційної скарги суди здійснили розгляд справи без застосування засад верховенства права, не надали відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору, отже, дійшли передчасного висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на кв. АДРЕСА_1 . 
Переглядаючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не усунув недоліків рішення суду першої інстанції, тому судові рішення у цій справі не відповідають завданню цивільного судочинства та основним засадам його здійснення, у зв`язку з чим справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відмовивши в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини вартості проданого нежитлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 отримала згоду ОСОБА_1 на відчуження цього майна. Відповідний договір недійсним не визнавався, а тому це нежитлове приміщення не може бути предметом поділу майна подружжя.
Проте доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 хоч і отримала згоду ОСОБА_1 на відчуження цього майна, однак кошти від його реалізації використала на власний розсуд та на власні потреби, тому вартість цього майна має бути врахована при поділі спільного сумісного майна подружжя, є обгрунтованими, оскільки незважаючи на те що   ОСОБА_1 просив визнати за ним та ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 по 1/2 частині за кожним, припинивши право спільної сумісної власності на це нежитлове приміщення, відповідно до статті 70 СК України способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначає суд.
Відповідні доводи сторони потребують з`ясування судом та правової оцінки.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої і частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається в суді із січня 2017 року, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України), меж розгляду справи судами (стаття 400 ЦПК України) та викладених мотивів вважає необхідним скасувати  оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду  апеляційної інстанції.
Верховний Суд надає перевагу праву позивача на доступ до суду у порівнянні з тривалістю розгляду справи (строками її розгляду).
Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішенняскасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану через адвоката Сірик Олену Олександрівну, задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                                     О. В. Ступак
Судді:                                                                                                                                                          І. Ю. Гулейков
                                                                                                                                                                     А. С. Олійник
                                                                                                                                                                     С. О. Погрібний
                                                                                                                                                                     В. В. Яремко