25.05.21
22-ц/812/1023/21
                                                                       
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року                                                     м. Миколаїв
                                                                                  справа № 490/10266/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н. О.,
       суддів Кушнірової Т. Б., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Лівшенком О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 18 березня 2021 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ»
про визнання кредитного договору недійсним, 
У С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» про визнання кредитного договору недійсним.
Позивачка зазначала, що з жовтня 2019 року їй почали надходити дзвінки від ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» про те, що вона уклала з товариством договір позики, за яким отримала 7 000 грн. строком на 16 днів та зобов`язалась повернути кошти та проценти за користування ними. Також, нібито, договором передбачено нарахування пені у розмірі 2,5 % від суми залишку кредиту за кожен день прострочення.
Посилаючись на те, що у неї немає підтверджень того, що вона отримала кошти, а договір містить умови, які є несправедливими у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 просила визнати недійсними пункт 5.6 договору та весь договір в цілому.
У поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача позов не визнав, пославшись на те, що спірний договір укладено в електронній формі у відповідності до ЗУ "Про електронну комерцію". Для укладення договору позивачка скористалась розміщеною в мережі інтернет пропозицією та підписала договір через особистий кабінет зареєстрованого клієнта, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором шляхом обміну електронним повідомленням з використанням засобів зв`язку та сайту товариства. 3 вересня 2019 року на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано 7000 грн., що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі Онлайн». Згідно пункту 4.1 договору, ОСОБА_1 усвідомлювала всі умови договору та вважала їх вигідними для себе. За такого, відсутні підстави для визнання договору недійсним.
У відповіді на відзив позивачка зазначала, що договір не підписувала, «Інформаційна довідка «Платежі «Онлайн» не є первинним документом за правилами статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України» та Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, тому не є належним та допустимим доказом проведення операції з перерахунку коштів. Вказувала на те, що суду не надано доказів належності саме їй пластикової картки НОМЕР_1 , а символи НОМЕР_2 взагалі унеможливлюють ідентифікацію отримувача коштів. З правилами надання грошових коштів вона не ознайомлювалась та не підписувала їх. Посилалась на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивоване тим, що оспорюваний позивачкою договір є електронним договором, який підписано позичальницею за допомогою електронного підпису, одноразовим ідентифікатором, укладений за правилами ЗУ «Про електронну комерцію» та за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Також суд вважав недоведеним позивачкою неотримання нею кредитних коштів. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовувала позов, та на ненадання відповідачем суду витребуваних доказів, таких, як належність сайту товариству, реєстрацію позивачки на цьому сайті, подання нею заявки на отримання коштів, надання саме нею особистої інформації: прізвища, ім`я та по батькові, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, дати народження, даних про час та місце видачі паспорту, місце реєстрації та фактичне місце проживання, місце роботи та номер телефону; відсутність доказів подання нею пропозиції укласти договір, погодження умов договору, надсилання їй одноразового ідентифікатора, отримання його та внесення у поле для підпису у договорі, недоведеність належності їй платіжної картки, на яку зараховано кошти.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України).
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі (а.с. 7-11).
Надана відповідачем інформаційна довідка свідчить про те, що ТОВ «Платежі Онлайн», як оператором послуг платіжної інфраструктури повідомлено, що на сайті VASHAGOTIVOCHKA.UA через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція типу «виплата» 03.09.2019 р. о 12-57 в сумі 7 000,00 грн. на номер картки НОМЕР_1 за номером транзакції 26750-46254-78237 ОСОБА_1 (а.с. 56).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У справі, що переглядається, судом установлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. При цьому позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.
З урахуванням вказаного, встановивши, що без здійснення вказаних дій позивачем, кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей правочин відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 . Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19.
Твердження апелянтки про неврахування судом першої інстанції висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є безпідставним, оскільки висновок суду першої інстанції вказаному висновку Верховного Суду не суперечить.
Також безпідставним є твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки подані сторонами електронні докази не досліджувалися в оригіналі з огляду на наступне.
Так, у частинах другій, третій, п`ятій статті 100 ЦПК України визначено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Порушень судом першої інстанції порядку надання і отримання доказів не встановлено. Сумніву щодо відповідності паперової копії електронного доказу оригіналу у суду не виникло. 
Вказуючи на наявність у неї сумнівів щодо відповідності паперової копії договору його електронному оригіналу, ОСОБА_1 не зазначала у чому саме ці сумніви полягають та на якій підставі вони виникли. При цьому додана до позовної заяви паперова копія кредитного договору завірена особистим підписом представника позивачки ОСОБА_3 поміткою «з оригіналом згідно».
Вказане свідчить про відсутність підстав для дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 та не можуть не бути взятими до уваги апеляційним судом (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду щодо встановлених ним обставин та застосованих норм права.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.Б.Кушнірова
       Н.О.Шаманська                        
---------------------------------
Повну постанову складено 25 травня 2021 року