ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3604/21 Справа № 185/5076/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року 
у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 13 серпня 2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 3600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 21 травня 2018 року утворилась заборгованість в загальній сумі 38686,50 грн., з яких: 4321,44 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7912,99 грн. - заборгованість за нарахованими процентами; 24133,67 грн. - нарахована пеня; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1818,40 грн. - штраф (процентна складова), яку АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача на свою користь.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів визначення сторонами розміру кредиту, отримання відповідачем суми кредиту, а також ознайомлення відповідача, як споживача послуг, з розміром та підставами відповідальності за невиконання умов кредитування, що в свою чергу виключає стягнення заборгованості за непідтвердженими кредитними правовідносинами.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідач не заперечував факт укладення кредитного договору, ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, у встановленому законом порядку даний договір не оспорювався та не визнавався недійсним, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.
Відповідач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Судом встановлено, що на підтвердження позивних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію анкети-заяви від 13 серпня 2010 року, відповідно до якої ОСОБА_1 погодилася, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір про надання банківських послуг (а.с.10).
Вказана анкета-заява не містить умов щодо розміру тіла кредиту (кредитного ліміту), строку дії кредитного договору, розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитом, відповідальності за невиконання умов кредитування у вигляді пені та штрафів.
Заява позичальника містить текст про ознайомлення та погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.
Долучений до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом процентів, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг, - відповідачем не підписані (а.с.12-26).
Банком надано довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 13 серпня 2010 року, за змістом якої сторони погодили базову відсоткову ставку 2,5 % в місяць на залишок заборгованості та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості. Також погодили, що в разі порушення позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5% суми позову (а.с.11).
На підтвердження позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого, станом на 21 травня 2018 року утворилась заборгованість в загальній сумі 38686,50 грн., з яких: 4321,44 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7912,99 грн. - заборгованість за нарахованими процентами; 24133,67 грн. - нарахована пеня; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1818,40 грн. - штраф (процентна складова).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Умови та Правила надання банківських послуг, які позивач надавав суду на обґрунтування своїх вимог, не містять підпису відповідача, та в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували укладення між банком та споживачем кредитного договору.
Проте, погодитись з висновком суду першої інстанції, не можна. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Умовами та правилами надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог визначено, в тому числі: порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату процентів нарахованих за період користування кредитом процентів, визначено права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком заява позичальника та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) суд зазначає, що наявність у справах неоднакових редакцій та положень Умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - колегія приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Відповідно до наданої представником банку довідки, ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 13 серпня 2010 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , зі троком дії перевипущеної картки до останньго дня вересня 2018 року (а.с.98).
Про факт користування кредитними картками та визнання кредитного ліміту свідчить виписка з особового рахунку ОСОБА_1 , відповідно до якої остання користувалась кредитним лімітом, здійснювала перекази з/на картку та погашала кредитну заборгованість (а.с.92-97).
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4321,44 грн., підтвердженого випискою з особового рахунку та не спростовано відповідачем.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину спірного договору, а також довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду».
Довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду» підписана відповідачем (а.с.11).
Заперечень щодо підпису указаної довідки відповідачем не надано.
Вказана довідка визначає, зокрема, ставки процентів за користування кредитом (2,5% річних), пені, а також штрафів.
Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вказуючи на те, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вимог банку про стягнення процентів, пені та штрафів, які передбачені цими Умовами. Однак такий висновок судів є помилковим, оскільки надана банком довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, містить розміри процентних ставок, пені, штрафів.
Суд першої інстанції усупереч положенням статті 89 ЦПК України жодним чином не мотивував відхилення зазначеної довідки, як доказу обґрунтованості позовних вимог, не звернув належної уваги на доводи позивача про те, що умови про стягнення процентів, пені та штрафів погоджені сторонами, що не спростовано відповідачем, та дійшов помилкового висновку про недоведеність АТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог в цій частині.
Перевіряючи правильність нарахування банком процентів, колегія суддів виходить із розміру процентної ставки, яка узгоджена з позивачем та зазначена у довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду» (2,5% на місяць (30% річних)), підписаній особисто відповідачем.
Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.
З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11 жовтня 2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.
Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом, нарахованих за підвищеною процентною ставкою понад 30% річних.
Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні вищому ніж 30% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст. 1056-1 ЦК України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної процентної ставки, неузгодженої належним чином.
Заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 13 серпня 2010 року по 01 вересня 2014 року (до неправомірного підвищення процентної ставки понад 30% річних) становила 149,73 грн., тому саме ця сума процентів за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
При визначенні розміру нарахованої пені, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року у справі N 6-100цс14, у якій зазначено, що відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. 
Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 5 статті 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
В ході судового розгляду встановлено, що розмір заборгованості за тілом кредиту становить 4321,44 грн., в той час як заборгованість за пенею, нарахованою за прострочення виконання відповідачем кредитних зобов`язань складає 24133,67 грн. 
Таким чином, очевидним є те, що заявлений позивачем розмір пені є не співмірним з розміром заборгованості за тілом кредиту і не відповідає визначеним п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам конституційного принципу верховенства права, що також передбачено в абз. 2 п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №7-рп/13.
Враховуючи встановлену неспівмірність, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені до 3000 грн., що кореспондується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.
Разом з тим не підлягають до задоволення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1818,40 грн (процентна складова) з огляду на таке.
Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Відповідно до наданої до кредитного договору довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості.
Крім того, цією ж довідкою визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.
Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому у задоволенні позовних вимог банку про стягнення штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1818,40 грн (процентна складова) слід відмовити.
На викладене вище суд уваги не звернув, помилково встановив, що вимоги банку є необґрунтованими у повному обсязі, не взяв до уваги, що відповідач користувалась наданим кредитним лімітом, а тому зобов`язана повернути банку фактично отриману суму кредитних коштів. Також сторони погодили в письмовому вигляді розмір базової процентної ставки у розмірі 30% річних та порядок нарахування пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості.
Крім того, відповідач порушує питання про застосування строків позовної давності у спорі (а.с.71-72).
Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до виписки по кредитній картці (а.с.92-97) востаннє ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою 28 жовтня 2015 року, тобто станом на момент звернення до суду із позовом 19 червня 2018 року строк позовної давності не сплинув.
За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій пропорційно розміру задоволених позовних вимог (19,31%) у розмірі 850,61 грн. (1762 грн. + 2643 грн.) х 19,31%).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 серпня 2010 року станом на 21 травня 2018 року в загальній сумі 7471,17 грн., з яких: 4321,44 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 149,73 грн. - заборгованість за нарахованими процентами; 3000,00 грн. - нарахована пеня.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 850,61 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича
                       
                                                                               О.В. Лаченкова