ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 травня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/7269/20
Головуючий у першій інстанції - Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/619/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарями - Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`єва Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 січня 2021 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного рішення - 29.01.2021)  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності,
                                           П О С Т А Н О В И В :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності. В обґрунтування позову посилалась на те, що позивачка ОСОБА_1 , з 1997 року проживала однією сім`єю разом із ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна донька, відомості про батька дитини в актовому записі про народження записано зі слів матері згідно ч. 1 ст. 135 СК України.
В період спільного проживання, 06.12.2004 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_5 набув право власності на цей будинок, та в договорі зазначено, що житловий будинок придбавається на праві спільної сумісної власності, згідно ст. 74 СК України, що підтверджується заявою від імені гр. ОСОБА_1 . Таким чином, враховуючи положення глави 8 СК України, зазначений будинок перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Після його смерті за заявами спадкоємців першої черги: ОСОБА_2 (донька від першого шлюбу ОСОБА_5 ), ОСОБА_3 (мати померлого), ОСОБА_4 , звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.
Позивачка зазначає, що в позасудовому порядку вона позбавлена можливості набути право власності на частку спірного житлового будинку, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірний житловий будинок зареєстрований за ОСОБА_5 із часткою 1/1. Крім того, померлий ОСОБА_5 володів земельною ділянкою під спірним будинком.
У позові ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0605 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 7410100000:02:018:5452.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.01.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності - задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0605 га, що знаходиться за вказаною вище адресою, кадастровий номер земельної ділянки 7410100000:02:018:5452. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1681, 60 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду обґрунтовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки спірний будинок був придбаний на праві спільної сумісної власності, про що зазначено у договорі купівлі - продажу від 06.12.2004, тобто сторони договору визнали та підтвердили факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, були зареєстровані в цьому будинку та проживали в ньому, будівництво прибудови було здійснено у 2007 році, а тому суд вважав за необхідне задовольнити позов щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 , з врахуванням права власності на 1/2 частину житлового будинку, підлягає задоволенню і  визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0605 га, оскільки користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку, тобто відповідно до розміру зазначеному у договорі купівлі - продажу будинку.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_2 - адвокат Руденок П.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 25.01.2021 частково, та ухвалити нове у відповідній частині, яким скасувати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0605 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 7410100000:02:018:5452, в іншій частині рішення залишити без змін.
За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічного дослідження усіх доказів, та без надання їм належної оцінки, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та постановам Верховного Суду.
У скарзі заявник посилається на те, що судом не встановлено спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за період з 2005 по 2015 роки. Вказує, що в зазначений період розмір загальної площі спірного житлового будинку було збільшено, а тому вважає, що він має бути поділений на час укладання договору купівлі-продажу станом на 06.12.2004, виходячи із загальної площі 73,6 кв.м., житлової 46,0 кв.м.
В обґрунтування доводів щодо поділу земельної ділянки заявник посилається на те, що ОСОБА_5 безоплатно отримав земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га, в подальшому земельну ділянку було виділено як дві окремі ділянки згідно державних актів на право власності площею 0,0605 га, та 0,0395 га, останню ОСОБА_5 подарував своїй матері ОСОБА_6 . Таким чином, ОСОБА_5 самостійно використав своє одноразове законне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за статтями 118 та 121 ЗК України. З урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08.02.2011 до 13.06.2012 приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача,  учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 від 06.12.2004, покупець ОСОБА_5 придбав вказаний будинок у продавця ОСОБА_7 (а.с. 148-149 т. 1). Житловий будинок цегляний має в цілому 46,0 кв.м. житлової площі - А-1, з надвірних будівель є: сарай цегляний - Б, льох цегляний - В. Ці будівлі розташовані на земельній ділянці розміром 605 кв.м.
Згідно п.8 вказаного вище договору зазначено, що вищезгаданий житловий будинок придбавається на праві спільної сумісної власності згідно статті 74 Сімейного кодексу України, що підтверджено заявою від імені ОСОБА_1 , яка надійшла до нотаріальної контори 06.12.2004 за вх. №1969.
З матеріалів інвентаризаційної справи житлового будинку по АДРЕСА_1 , станом на 2004 рік вбачається, що будинок мав загальну площу згідно замірів техніка -77,2 кв.м., в тому числі загальна площа будинку - 73,6 кв.м., житлова - 46,0 кв.м., підсобні приміщення 27,6 кв.м., а також в експлікації зазначена площа приміщень, не включена у загальну - 3,6 кв.м. В експлікації також зазначено, що поточних змін станом на 15.09.2004 не було (а.с. 151-154 т. 1).
Матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_1 від 06.12.2004, згідно якої, остання надала згоду на купівлю ОСОБА_5 за спільні кошти житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 149 т. 1).
З технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 20.07.2015 вбачається, що загальна площа будинку була збільшена до 93,2 кв.м. за рахунок самочинно збудованої прибудови літ. А2-1, а також зменшена житлова площа до 45,9 кв.м. У 2007 році була здійснена прибудова А2-1 (а.с. 21-24 т. 1)
03.12.2015 ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 93,2 кв.м., житловою 45,9 кв.м. (а.с. 19 т. 1)
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 93,2 кв.м., житловою 45,9 кв.м. зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с. 20 т. 1).
Рішенням Чернігівської міської ради від 12.04.2005 (п.306.196) передано ОСОБА_5 у власність, безоплатно, земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , площею 0,1 га. (а.с. 174 т. 1).
Земельні ділянки, належні ОСОБА_5 , оформлені як дві окремі ділянки згідно державних актів на право власності серії ЯЛ №152820 площею 0,0605 га та серії ЯЛ №152821 площею 0,0395 га з різними кадастровими номерами (а.с. 28, 121 т. 1).
Згідно копії договору дарування земельної ділянки від 03.09.2010 ОСОБА_5 подарував своїй матері - ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:018:5453 площею 0,0395 га. (а.с. 118-119 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 05.08.2020 (а.с.129 зв.стор.т. 1).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0605 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 7410100000:02:018:5452 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). (а.с.19-20, 28 т. 1)
З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Прокоф`євої О.М. звернулися ОСОБА_2 (його донька) та ОСОБА_8 (доводить факт батьківства спадкодавця в суді) (а.с.128, 138 т. 1).
Мати спадкодавця - ОСОБА_3 подала нотаріусу заяву про відмову від належної їй спадщини на користь доньки спадкодавця, ОСОБА_2 (а.с.134 т. 1).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки за позивачем визнається право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, а користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку, а тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки у розмірі 0,0605 кв.м., тобто в тому розмірі, який зазначений у договорі купівлі - продажу будинку.
Рішення суду оскаржується в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0605 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 7410100000:02:018:5452, в іншій частині рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині задоволених позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0605 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 7410100000:02:018:5452.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Нормами статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.
Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).
Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин 2004 року) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, апеляційний суд не вбачає підстав для відступу від них.
Положеннями частин першої-четвертої статті 88 ЗК України встановлено, що володіння,   користування   та   розпорядження   земельною ділянкою,   що   перебуває   у   спільній   частковій   власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором,  а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник  спільної  часткової  власності має право вимагати виділення належної йому частки  із  складу  земельної  ділянки  як окремо,  так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості  виділення  частки  -  вимагати  відповідної компенсації. Учасник  спільної  часткової власності на земельну ділянку має право на отримання  в  його  володіння,  користування  частини спільної  земельної  ділянки,  що відповідає розміру належної йому частки.
У справі встановлено, що згідно договору купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 від 06.12.2004, покупець ОСОБА_5 придбав вказаний будинок у продавця ОСОБА_7 (а.с. 148-149 т. 1). Житловий будинок цегляний має в цілому 46,0 кв.м. житлової площі - А-1, з надвірних будівель є: сарай цегляний - Б, льох цегляний - В. Ці будівлі розташовані на земельній ділянці розміром 605 кв.м. Відповідно до п. 8 договору будинок придбавається на праві спільної сумісної власності згідно статті 74 Сімейного кодексу України, що підтверджено заявою від імені ОСОБА_1 .
Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0605 га., розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28 т. 1), на якій розташований житловий будинок 1/2 частина якого належить позивачу.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. 
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням матеріалів справи, наданих сторонами доказів, прийшов до правильного висновку про те, що оскільки за позивачем визнається право власності на 1/2 частину житлового будинку користування яким неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку, а тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки у розмірі 0,0605 кв.м., тобто в тому розмірі, який зазначений у договорі купівлі - продажу будинку.
З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 самостійно використав своє одноразове законне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за статтями 118 та 121 ЗК України, та з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався, а саме протягом періоду з 08.02.2011 до 13.06.2012 приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, не є підставою для скасування правильного рішення суду, оскільки у кожного хто має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, є вірним висновок про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 20.05.2021.

             Головуючий                                                         Судді: