Ухвала
іменем України 
17 червня 2021року
м. Київ
справа №296/7236/16-к
провадження №51-2316ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                         ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
вивчивши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 31 серпня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 3 лютого 2021 року, 
встановив:
Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 31 серпня 2020 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Житомира, визнано винуватим та засуджено:
-         за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання                   у виді 5 років позбавлення волі;
-         за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді 8 років позбавлення волі                                 з конфіскацією.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя м. Житомира, визнано винуватим та засуджено за ч. 2                    ст. 187 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК шляхом часткового приєднання до цього покарання                               частини невідбутого останнім покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 20 липня 2016 року остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців без конфіскації майна.
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Новоград-Волинського та жителя м. Житомира, визнано винуватим та засуджено за ч. 2  ст. 187 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання                           з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені  ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь останньої 88 242 грн завданої матеріальної шкоди та 100 000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
За встановлених судом першої інстанції обставин, зміст яких детально викладено у вироку, 26 березня 2016 року близько 15:00 ОСОБА_4 , перебуваючи на автомобільній мийці по АДРЕСА_1 та скориставшись відсутністю власника автомобіля «Audi A6»            н.з. НОМЕР_1 — ОСОБА_8 , який залишив його для мийки, через незамкнені двері проник до салону автомобіля та повернувши ключ у замку запалення запустив двигун, покинувши місце вчинення злочину, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на суму 87 945 грн.
Він же, 16 травня 2016 року близько 11:30, перебуваючи на майдані Станишівському в м. Житомирі, під приводом огляду автомобіля «BMW 520 i»             н. з. НОМЕР_2 з метою його придбання через незамкнені двері сів у салон автомобіля, та повернувши ключ у замку запалення запустив двигун, після чого, заволодівши транспортним засобом покинув місце злочину, чим завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 88 242 грн.
Крім того, 26 травня 2016 року близько 10:00 ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу будинку №18/9 на                 вул. Космонавтів у м. Житомирі, помітили невідомого їм ОСОБА_9 .                      З метою вчинення розбійного нападу, вони підійшли до останнього та силоміць затягли його в автомобіль «ВАЗ 2112» д.н.з. НОМЕР_3 , після заїхавши до лісосмуги зупинили автомобіль, де ОСОБА_5 приставив потерпілому ножа до грудної клітини з вимогою передати їм наявні у нього грошові кошти, погрожуючи йому вбивством. У цей час ОСОБА_6 діючи у змові накинув на шию потерпілого мотузку. Сприймаючи погрозу вбивством як реальну, ОСОБА_9 повідомив нападникам, що у нього на банківському рахунку               є гроші, які він може їм передати.
З цією метою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у цей же день                                     на автомобілі «Honda Accord» д.н.з. НОМЕР_4 , який належав                        ОСОБА_9 , повезли останнього до міста Києва, заволодівши при цьому технічним паспортом на автомобіль та мобільним телефоном «Iphone 5s» вартістю 6000 грн., які належали потерпілому, де на  АДРЕСА_2  та АДРЕСА_3 , 27 травня на АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5                у банкоматах ПрАТ КБ «Приват банк» ОСОБА_9 зняв із своєї банківської картки та передав нападникам грошові кошти у загальній сумі 38 380 гривень.
Діючи далі, засуджені 27 травня 2016 року у невстановлений час приїхали до буд. АДРЕСА_6 , де проживав потерпілий                ОСОБА_9 , який зайшовши до своєї квартири виніс та передав їм грошові кошти в сумі 1000 євро, що згідно з курсом НБУ у еквіваленті становило                 28 031, 67 грн, після чого останні залишили місце вчинення злочину, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на загальну  суму 72411, 67 грн.
При перегляді вироку Житомирський апеляційний суд ухвалою від 3 лютого       2021 року залишив його без змін.
У касаційній скарзі, засуджений ОСОБА_4 порушує питання про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Обґрунтовуючи допущення судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону засуджений посилається на систематичне неповідомлення належним чином потерпілої ОСОБА_10 про дату, час і місце судового засідання. Стверджує, що розгляд в суді апеляційної інстанції було проведено за відсутністю потерпілого ОСОБА_9 , чим також, на його думку, допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК.
Судові рішення відносно засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6                        у касаційному порядку не оскаржуються.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, поміж іншого, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Аналогічні за змістом доводи засудженого про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, оскільки потерпіла ОСОБА_7 систематично не була повідомлена належним чином про час, дату та місце судового засідання, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, переглядаючи вирок, ретельно їх перевірив та надав вичерпну відповідь, вмотивувавши своє рішення з наведенням обґрунтованих мотивів,                з яких апеляційні скарги засудженого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_12 були залишені без задоволення.
Так, апеляційний суд в ході дослідження матеріалів кримінального провадження встановив, що потерпіла ОСОБА_7 16 грудня 2016 року надавала показання               в суді першої інстанції та розповіла про всі відомі їй обставини справи, при цьому, посилаючись на протокол судового засідання, суд апеляційної інстанції зазначив в оскаржуваній ухвалі про те, що судовий розгляд у суді першої інстанції здійснювався  за участі засудженого ОСОБА_4 та його  захисника ОСОБА_12 , а отже районний суд за умов змагальної процедури забезпечив сторонам кримінального провадження передбачені кримінальним процесуальним законом можливості захисту для реалізації свого права на допит потерпілої та свідків у справі. 
Крім того, суд апеляційної інстанції вказав у своєму рішенні, що від потерпілої ОСОБА_7 неодноразово, а саме 2 грудня 2016 року, 13 листопада 2017 року, 22 березня 2019 року та 17 червня 2020 року до суду першої інстанції надходили письмові заяви про розгляд справи без її участі, у тому числі і про її небажання брати участь у судових дебатах. 
Встановивши, що під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_7 не скаржилась на те, що суд  не повідомляв її про час і дату судових засідань, і що сторона захисту не скаржилась на те, що окремі судові засідання в суді першої інстанції проходили без її участі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що  істотних порушень вимог кримінального процесуального закону місцевим судом допущено не було.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню лише у випадку, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, 21 грудня 2021 року до Житомирського апеляційного суду надійшла письмова заява потерпілого ОСОБА_9 , відповідно до якої останній просив апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника – адвоката ОСОБА_13 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. 
Отже потерпілий ОСОБА_9 , достовірно знаючи про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду  справи, а питання участі потерпілого в судовому засіданні згідно                    з положеннями ст. 56 КПК є його правом.
Окрім цього, слід зауважити, що згідно приписів п. 7 ч. 1 ст. 425 КПК касаційну скаргу мають право подати потерпілий або його законний представник чи представник - у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції. 
У той же час, як убачається з матеріалів касаційного провадження, потерпілий ОСОБА_9 або його представник касаційну скаргу до Верховного Суду не подавали, а тому й немає належного обґрунтування в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , яким чином ця обставина стосується його інтересів та вплинула на правильність оскаржуваних судових рішень і, відповідно до ст. 412 КПК, може тягнути за собою обов`язкове їх скасування на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1  ст. 438  цього Кодексу, з огляду на ст. 325 КПК. 
З огляду на зазначене, доводи засудженого про те, що під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК                      є безпідставними.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних судових рішень і вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону,  засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається. 
Таким чином, зміст касаційної скарги та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити                          у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира                        від 31 серпня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду                              від 3 лютого 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                            ОСОБА_3