Ухвала
Іменем України    
 
14 червня 2021 року
м. Київ 
 
справа № 274/7840/19
провадження № 61-8839ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвин Олександр Станіславович, про розірвання спадкового договору,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвин О. С., про розірвання спадкового договору.
 
Позов мотивований тим, що 04 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений спадковий договір, за умовами якого позивач зобов`язався передати відповідачу належну йому квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 , в свою чергу, взяла на себе зобов`язання щомісячно, не пізніше 15 числа кожного місяця, надавати позивачу грошову винагороду у розмірі двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; забезпечувати його придатним для носіння одягом та взуттям, продуктами харчування та лікувальними засобами згідно з рецептами лікарів, незалежно від їх вартості. 
 
Позивач зазначав, що з дня укладення вказаного договору й до цього часу відповідач не виконувала умови даної угоди, не відвідувала його та не надавала матеріальної допомоги. У зв`язку з цим він змушений був звертатися за допомогою до сторонніх людей.
 
ОСОБА_3 просив:
розірвати спадковий договір, укладений 04 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвином О. С., зареєстрований у реєстрі за № 1229;
скасувати обтяження у виді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладене приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвином О. С., зареєстроване у реєстрі за № 1230. 
 
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. 
 
Розірвано укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спадковий договір від 04 квітня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвином О. С., зареєстрований у реєстрі за № 1229. 
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до частини першої статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. За умовами спадкового договору від 04 квітня 2011 року ОСОБА_1 зобов`язувалася щомісячно, не пізніше 15 числа кожного місяця надавати ОСОБА_3 грошову винагороду в розмірі двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян, забезпечувати ОСОБА_3 придатним для носіння одягом і взуттям, продуктами харчування, згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості. Суд виходив з того, що у повному обсязі усіх зобов`язань за договором відповідач не виконувала. З показань свідків не вбачається, що ОСОБА_1 , починаючи з дня укладення спадкового договору від 04 квітня 2011 року, не пізніше 15 числа кожного місяця надавала ОСОБА_3 грошову винагороду в розмірі двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян та забезпечувала у разі потреби ОСОБА_3 придатним для носіння одягом і взуттям, продуктами харчування згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості. Беззаперечні докази регулярного вчинення ОСОБА_1 таких дій, або ж інших дій, які б вказували на виконання нею зобов`язань за спадковим договором від 04 квітня 2011 року, починаючи з дня його укладення та до лютого 2019 року у матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд зробив висновок, що спадковий договір від 04 квітня 2011 року підлягає розірванню за вимогою ОСОБА_3 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 його розпоряджень, викладених у цьому договорі. 
 
Суд першої інстанції вказав, що надсилання ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 поштових відправлень та грошових переказів підтверджуються документами, виданими оператором поштового зв`язку АТ «Укрпошта», проте такі дії не вказують на виконання нею у повному обсязі зобов`язань за спадковим договором від 04 квітня 2011 року, оскільки, ці дії вона почала вчиняти, починаючи з лютого 2019 року, тобто після першого звернення позивача у лютому 2019 року з позовом про розірвання спадкового договору від 04 квітня 2011 року (про що зазначено в ухвалі Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2019 року у справі № 274/1208/20, якою позов було залишено без розгляду). 
 
При відмові у задоволенні вимоги про скасування обтяження у виді заборони відчуження квартири, суд першої інстанції вважав, що розірвання спадкового договору та повідомлення про це нотаріуса є підставою для припинення заборони відчуження зазначеного у договорі майна та знаття нотаріусом відповідної заборони.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що частиною першою статті 1308 ЦК України передбачено, що спадковий договір може бути розірвано судом на письмову вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Зміст укладеного між сторонами спадкового договору свідчить про те, що його умовами не передбачена можливість набувача передоручати його виконання іншим особам, зокрема родичам. Як пояснила відповідач в судовому засіданні, зобов`язання за спадковим договором на її прохання періодично виконувала сестра. Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином дослідив та надав оцінку наявним у справі доказам і дійшов вірного висновку про те, що відповідач не виконувала умови спадкового договору. Належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання спадкового договору, окрім накладних та квитанцій про здійснення нею у 2019-2020 роках поштових відправлень на адресу позивача, відповідач не надала, що є її процесуальним обов`язком.
 
26 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У касаційній скарзі підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 237/4652/17, від 30 грудня 2020 року у справі № 607/5404/18, від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18). Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідач, посилаючись на показання свідків під час судового розгляду, підкреслювала, що спадковий договір виконувався нею з часу його укладення шляхом передачі грошових коштів для позивача, одягу, ліків та продуктів харчування. Через відстань між м. Києвом та м. Бердичевом, де проживає позивач, відповідач передавала кошти та речі через сестру ОСОБА_4 . З кінця 2018 року позивач припинив приймати матеріальну допомогу згідно умов спадкового договору і виконувати зобов`язання згідно договору відповідачу стало неможливим. Зі свого боку, відповідач почала щомісячно відправляти позивачу перекази та посилки з речами та ліками, які позивач відмовлявся забирати з поштового відділення. Без жодних обґрунтувань позивач не бажав спілкуватися, не відповідав на телефонні дзвінки. Укладений договір в частині зобов`язань відповідача щодо забезпечення позивача ліками, харчуванням, одягом носить загальний характер і не конкретизований щодо об`єму, періодичності та обсягу цього забезпечення. Позивачем не доведено ту обставину, що він потребував конкретного забезпечення, а відповідач йому цього не надала. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що позивач мав надати належні та допустимі докази невиконання відповідачем умов спадкового договору, а також не взяв до уваги те, що саме він умисно створював перешкоди у виконанні відповідачем своїх зобов`язань за спадковим договором. Істотні порушення умов спадкового договору відповідачем судами не встановлено і в матеріалах такі докази відсутні. Суд апеляційної інстанції порушив принципи цивільного судочинства та став на бік позивача, який належним чином не обґрунтував свої позовні вимоги, не довів обставини, на які він посилався. Посилаючись на невиконання відповідачем умов договору, позивач мав надати суду докази такого невиконання, натомість він лише усно указував на таке невиконання, не надаючи жодного доказу таких порушень. Апеляційним судом так і не було встановлено час протягом якого відповідач нібито не виконувала умови спадкового договору, а відтак, не можна було зробити висновок про невиконання відповідачем його умов. Апеляційним судом не було указано, що: позивачем не надано доказів невиконання спадкового договору; при встановленні обставин, було з`ясовано, що відповідач все таки свої зобов`язання за спадковим договором виконувала; свідки надали показання, з яких випливає факт виконання спадкового договору відповідачем; судом не взято до уваги той факт, що саме позивач створював перешкоди у виконанні відповідачем своїх зобов`язань за договором; судом не встановлено правовідносин, які випливають із встановлених обставин.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 04 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвином О. С., зареєстрований у реєстрі за № 1229, за умовами якого позивач зобов`язувався передати у власність ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,8 кв. м, загальною площею 43,0 кв. м. 
 
У зв`язку з нотаріальним посвідченням спадкового договору 04 квітня 2011 року приватним нотаріусом накладено заборону відчуження указаної квартири.
 
У спадковому договорі від 04 квітня 2011 року сторони домовилися про те, що 
на ОСОБА_1 покладаються такі обов`язки: щомісячно, не пізніше 15 числа кожного місяця, надавати позивачеві грошову винагороду в розмірі двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; забезпечувати відчужувача придатним для носіння одягом і взуттям, продуктами харчування та належними лікувальними засобами згідно з рецептами лікарів, незалежно від їх вартості (пункт 6); 
у разі невиконання набувачем майна розпоряджень відчужувача спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача (пункт 14).
 
За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (стаття 1302 ЦК України).
 
Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень (частина перша статті 1308 ЦК України).
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) вказано, що «частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України)».
 
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2018 року в справі № 587/2931/15-ц (провадження № 61-10817св18) вказано, що «відповідно до частини першої статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Зокрема, пунктом 2.5 спадкового договору передбачено, що до відкриття спадщини, тобто до смерті відчужувача, набувач зобов`язаний вчиняти такі дії майнового та немайнового характеру: забезпечувати щоденним триразовим харчуванням (сніданок, обід і вечеря); надавати побутові послуги (прання постільної білизни - один раз на 14 днів); протягом весняно-осіннього періоду власними силами або за допомогою залучених осіб обробляти земельну ділянку, надану відчужувану у власність, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; вживати заходів для знищення бур`янів та шкідників садово-городніх культур; підтримувати будинок в належному стані, а при необхідності виконувати дрібний ремонт будинку з існуючим переліком робіт, що належать до дрібного ремонту будинку, затвердженим у порядку, встановленому чинним законодавством; забезпечувати відчужувача згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; забезпечувати необхідним одягом і взуттям; забезпечувати належним медичним обслуговуванням; забезпечити надання матеріальної допомоги для придбання ліків та оплату медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування відчужувача на стаціонарі; передати призначеній особі в день поховання відчужувача свідоцтво про його смерть, одержане у відповідному органі державної реєстрації актів цивільного стану; організувати поховання відчужувача за християнськими звичаями на кладовищі с. Кияниця, Сумського району, Сумської області та влаштувати поминки, встановити на його могилі надмогильну споруду. Згідно з актом від 27 листопада 2015 року ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_10 не проживають у будинку ОСОБА_9 з 23 жовтня 2015 року. При цьому ОСОБА_6 не надала суду докази на підтвердження продовження виконання нею умов спадкового договору з 23 жовтня 2015 року, що є її процесуальним обов`язком у силу статті 81 ЦПК України. Посилання касаційної скарги на те, що суд поклав на неї непомірний процесуальний тягар щодо доведення факту виконання умов договору, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, безпідставні, оскільки у силу частини другої статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Тобто доведення виконання умов спадкового договору є обов`язком ОСОБА_6, а не непомірним процесуальним тягарем. Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 89, 263 - 264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про розірвання спадкового договору».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2020 року в справі № 209/3295/18 (провадження № 61-1089св20) вказано, що «згідно із частиною першою статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Статтею 651 ЦК України визначено, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша, друга статті 614 ЦК України). Суди попередніх інстанцій, встановивши, що матеріали справи не містять належних, допустимих і достовірних доказів про виконання відповідачкою умов спадкового договору, зокрема, щодо надання грошової винагороди, забезпечення лікувальними засобами, та врахувавши, що ОСОБА_2 на спростування вимог позивачки доказів не надано, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у зв`язку з невиконання набувачем розпоряджень відчужувача та недотримання відповідачкою умов спадкового договору. Доводи касаційної скарги про те, що відповідачка належно забезпечувала позивачку не тільки ліками та продуктами харчування, а також, починаючи з 2015 року, несла обов`язок по сплаті спожитих бабусею комунальних послуг, утриманню та поліпшенню належного їй будинку, є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 
 
Суди встановили, що надсилання ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 поштових відправлень та грошових переказів підтверджуються документами, виданими оператором поштового зв`язку АТ «Укрпошта», проте такі дії не вказують на виконання нею у повному обсязі зобов`язань за спадковим договором від 04 квітня 2011 року, оскільки, ці дії вона почала вчиняти, починаючи з лютого 2019 року, тобто після першого звернення позивача у лютому 2019 року з позовом про розірвання спадкового договору від 04 квітня 2011 року. Відсутні докази виконання ОСОБА_1 зобов`язань за спадковим договором від 04 квітня 2011 року, починаючи з дня його укладення та до лютого 2019 року.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову. 
 
Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 237/4652/17 є необґрунтованими, оскільки висновки у вказаній постанові зроблені за інших фактичних обставин.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 30 грудня 2020 року у справі № 607/5404/18 та від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвин Олександр Станіславович, про розірвання спадкового договору.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            Н. О. Антоненко
 
                                                                                                        М. М. Русинчук