ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/5826/15                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів Степанюка А.Г., Епель О.В.,
                                        
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом Громадської організації "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області", Громадської спілки "Громадської організації самооборони України" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, треті особи: Публічне акціонерне товариство "Київенерго", Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ОСОБА_1 , Громадська організація "Революція Гідності", ОСОБА_2 про скасування постанов, за апеляційними скаргами Громадської організації "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області", ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року та квітні 2016 року Громадська організація "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області" та Громадська спілка "Центр координації самооборон України"  звернулися до адміністративного суду з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в якому просили скасувати постанови НКРЕКП від 26.02.2015 № 220 та від 03.03.2015 № 583, № 584, № 613.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2015 відкрито провадження у адміністративній справі за позовом Громадської спілки "Центр координації самооборон України" (справа №826/5877/15).
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.04.2015 відкрито провадження у адміністративній справі за позовом Громадської організації "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області" (справа №826/5826/15).
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2015 об`єднано в одне провадження справи за вказаними позовами та присвоєно об`єднаній справі №826/5826/15.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016, у задоволенні позову відмовлено.
Надалі до Вищого адміністративного суду України від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_2 , Громадської організації "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області" надійшли касаційні скарги на постанову Окружного адміністративного суду міста від 22.10.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016.
У подальшому справу було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпункту 1 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03.10.2017 "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів").
Постановою Верховного Суду від 24.12.2019 касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста від 22.10.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 залишено без розгляду.
Касаційні скарги ОСОБА_2 , Громадської організації "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м. Києві та Київській області" задоволено частково.
Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 скасовано, справу направлено до Київського апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.
Підставою для скасування Верховним Судом ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 стало те, що Громадська організація "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м. Києві та Київській області" та ОСОБА_2 не були належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2020 прийнято дану справу до провадження Шостого апеляційного адміністративного суду.
Отже, предметом апеляційного перегляду є постанова Окружного адміністративного суду міста від 22.10.2015.
Так, не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтами було подано апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права:
- Громадська організація "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області" та ОСОБА_3 просили скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги;
- ОСОБА_2 (з урахуванням уточнень) просила змінити мотивувальну частину оскаржуваної постанови, залишивши єдину підставу для відмови у позові - відсутність порушених прав позивача.
Крім того, ОСОБА_1 було подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, мотивоване тим, що відповідач не є органом державної влади, а тому спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг:
- від 26.02.2015 №220 встановлено тарифи на електроенергію, що відпускається населенню;
- від 03.03.2015 №583 встановлено роздрібні ціни на природний газ, що використовується для потреб населення;
- від 03.03.2015 №584 затверджено граничний рівень ціни на природний газ для суб`єктів господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудинкових (виходячи з обсягу природного газу, що використовується для виробництва та надання населенню послуг з опалення та гарячого водопостачання, за умови ведення такими суб`єктами окремого приладового та бухгалтерського обліку теплої і гарячої води»;
- від 03.03.2015 №584 встановлено тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго».
28.02.2015 на офіційному веб-сайті НКРЕКП було опубліковано повідомлення про розгляд 03.03.2015 на відкритому засіданні НКРЕКП питання прийняття оскаржуваних постанов щодо встановлення тарифів.
Відповідно до протоколів відкритого засідання НКРЕКП за прийняття рішення проголосувало п`ять із п`яти присутніх на засіданні членів НКРЕКП.
Оскаржувані постанови пройшли експертизу та зареєстровані Міністерством юстиції України, були опубліковані в Офіційному віснику України.
Не погоджуючись з вказаними постановами, позивачі звернулись до адміністративного суду.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачі не є учасниками правовідносин, які регулюють оспорювані постанови, враховуючи, що ними не надано належних доказів уповноваження членами громадських організацій, які є учасниками спірних правовідносин, представляти їх інтереси в суді, оскаржувані постанови не порушують безпосередньо права, свободи, інтереси позивачів та не створюють для них додаткових обов`язків.
Окрім того, рішення НКРЕКП прийняті саме за умови голосування за таке рішення більшістю від її загального кількісного складу, підписання такого рішення виконуючим голови НКРЕКП не свідчить про порушення норм Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого  Указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014. Оскаржувані постанови прийнято уповноваженою особою відповідно до згадуваних норм Положення та Регламенту, затвердженого Наказом НКРЕКП від 17.09.2014 №3. Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних постанов з урахуванням вимог, встановлених частиною 2  статті 19 Конституції України    та частиною 3    статті 2    Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративні позови не підлягають задоволенню.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями ч. 3 ст.  2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)    пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно ч.2 ст.171 КАС України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Суд першої інстанції вірно вказав, що п.21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС України під час розгляду адміністративних справ" ВАС України вказав, що судам слід мати на увазі, що за правилами ч.2 ст.171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб`єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. 
Доводи апеляційних скарг відносно того, що оскаржувані постанови від 26.02.2015 №220, від 03.03.2015 №583, №584, №613 стосуються безпосередньо позивачів критично оцінюються колегією суддів з огляду на те, що оскарженими постановами встановлено тарифи на природний газ, електроенергію, теплову енергію для потреб населення та для суб`єктів господарювання, які виробляють теплову енергію, а не для громадських організацій та громадських спілок.
Крім того, роздрібні тарифи на природний газ, електроенергію, теплову енергію для неприбуткових споживачів визначено іншими постановами, які не є предметом спору у даній справі. Відтак, оскаржувані постанови не застосовуються до позивачів як юридичних осіб, та згідно процесуальних норм КАС України не породжують жодних правових наслідків для останніх.
Поряд з наведеним, колегія суддів також вказує на те, що неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
У рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апелянтів щодо порушення оскаржуваними постановами саме їх суб`єктивних прав.
В частині тверджень апелянтів стосовно відсутності у відповідача належних повноважень на прийняття спірних актів, суд апеляційної інстанції вказує на таке.
Відповідно до п.3 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014 (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), серед завдань НКРЕКП є, зокрема, забезпечення проведення цінової і тарифної політики у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення.
НКРЕКП, серед іншого, бере участь у регулюванні платіжно-розрахункових операцій у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання і водовідведення, відповідно до законодавства. Також, установлює:     ціни (тарифи) на електричну енергію, тарифи на її передачу та постачання; ціни на товарний природний газ власного видобутку для суб`єктів, визначених законом; роздрібні ціни на природний газ, що використовується для потреб населення; граничні рівні цін на природний газ для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів, для промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання; граничні рівні цін на природний газ для суб`єктів господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих
З огляду на вказане, повноваження НКРЕКП на встановлення тарифів у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, на ринках природного газу визначено вказаним Положенням.
Відповідно до п. 12 Положення Рішення НКРЕКП вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість від загального кількісного складу НКРЕКП. Голова, члени НКРЕКП мають по одному голосу кожний.
Рішення є прийнятим за умови голосування за таке рішення більшістю від загального кількісного складу НКРЕКП, підписання такого рішення виконуючим голови НКРЕКП не свідчить про порушення норм згадуваного Положення.
Як видно з матеріалів справи, 28.02.2015 на офіційному веб-сайті НКРЕКП було опубліковано повідомлення про розгляд 03.03.2015 на відкритому засіданні НКРЕКП питання прийняття оскаржуваних постанов щодо встановлення тарифів. 
Відповідно до протоколів відкритого засідання НКРЕКП за прийняття рішення проголосувало п`ять із п`яти присутніх на засіданні членів НКРЕКП.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані постанови прийнято уповноваженою особою відповідно до вимог Положення та Регламенту затвердженого Наказом НКРЕКП від 17.09.2014 №3.
В частині тверджень скаржників щодо незаконності оскаржуваних постанов та наявності підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України (в чинній редакції станом на момент розгляду справи), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
В справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
Колегія суддів при розгляді апеляційних скарг зазначає, що оскаржувані в межах даного спору постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26.02.2015 №220 та від 03.03.2015 №583, №584 та №613 станом на час розгляду справи Шостим апеляційним адміністративним судом втратили чинність, що не заперечено сторонами у справі.
Таким чином, задоволення позовних вимог, зважаючи на природу та підстави даного спору, враховуючи факт відсутності порушених прав позивачів, жодним чином не призведе до поновлення прав та інтересів ані позивачів, ані інших осіб, що виключає можливість задоволення позовних вимог.
В частині аргументів апеляційної скарги ОСОБА_2 , які зводяться до того, що НКРЕКП не є органом державної влади  та неуповноважена належним чином, судова колегія зазначає таке.
Приписами ч.1 ст.4 Закону України «Про природні монополії» №1682-ІІІ (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), дія якого поширюється на відносини, що виникають на товарних ринках України, які перебувають у стані природної монополії, та на суміжних ринках, передбачено, що державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій у сферах, визначених у ст.5 цього Закону, здійснюється національними комісіями регулювання природних монополій, які утворюються і функціонують відповідно до цього закону.
В свою чергу, згідно з ч.1 ст.11 Закону №1682-ІІІ (з роз`ясненнями Рішення Конституційного      Суду України від 08.07.2008 р. N 14-рп/2008,      у редакції Закону України від 07.10.2010 р. №2592-VI), національні комісії регулювання природних монополій (далі - комісії) є державними колегіальними органами, які утворюються та ліквідуються Президентом України.
Комісії підпорядковуються Президенту України, підзвітні Верховній Раді України та     діють на підставі положень, що затверджуються Президентом України.
Указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014 затверджено Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до пункту 3 якого, основними завданнями НКРЕКП, зокрема, є державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на суміжних ринках, у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, на ринках природного газу, нафтового (попутного) газу, газу (метану) вугільних родовищ та газу сланцевих товщ (далі - природний газ), нафти та нафтопродуктів, а також перероблення та захоронення побутових відходів; забезпечення проведення цінової і тарифної політики у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, у нафтогазовому комплексі, сприяння впровадженню стимулюючих методів регулювання цін.
Пунктом 4 Положення передбачено, що НКРЕКП відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, установлює роздрібні ціни на природний газ, що використовується для потреб населення.
Таким чином, НКРЕКП, як національна комісія регулювання природних монополій, що утворена та функціонує відповідно до Закону України "Про природні монополії", наділена владними повноваженнями, що спростовує твердження ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі.
Стосовно клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, то суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи, викладені у вказаному клопотанні з огляду на те, що вони не обґрунтовані належним чином та жодним чином не спростовують факт підсудності даного спору адміністративному суду.
Вказане в сукупності свідчить про правомірність залишення судом першої інстанції без задоволення позовних заяв Громадської організації "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області", Громадської спілки "Громадської організації самооборони України" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги Громадської організації "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області", ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації "Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО у м.Києві та Київській області", Громадської спілки "Громадської організації самооборони України" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, треті особи: Публічне акціонерне товариство "Київенерго", Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ОСОБА_1 , Громадська організація "Революція Гідності", ОСОБА_2 про скасування постанов - залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           А. Г. Степанюк

                                                                                                    О. В. Епель