ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2021 р.	Справа № 520/17933/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.
представників сторін : позивача - Попівненко О.Ю., відповідача - Шафростової О.М., Кваскової Є.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В.,  м. Харків, по справі № 520/17933/2020
          за позовом                 Комунального підприємства "Харківводоканал"  
          до                 Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)                         
          про визнання дій протиправними та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

Комунальне підприємства "Харківводоканал" (далі по тексту – КП "Харківводоканал", позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі по тексту – ВПВР, відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Сімонова Костянтина Костянтиновича щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 03.12.2020 ВП № 61698520;  
- скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Сімонова Костянтина Костянтиновича про стягнення виконавчого збору у розмірі 2485878,38 грн по ВП № 61698520.
В обґрунтування позову із посиланням на ч.2 ст.27 Закону України “Про виконавче провадження” №1404-VІІІ та висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у справі № 2540/3203/18 стверджує, що виконавчий збір підлягає стягненню лише в разі фактичного примусового виконання рішення, а тому відсутні підстави для стягнення виконавчого збору враховуючи, що дії по забезпеченню примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим документом державним виконавцем проведено не було.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 по справі № 520/17933/2020 адміністративний позов комунального підприємства "Харківводоканал" до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання дій протиправними та скасування постанови – задоволено частково.
Скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03 грудня 2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2 485 878,38 грн по ВП № 61698520.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та надання помилкової оцінки аргументам відповідача, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 по справі № 520/17933/2020 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення вимог ч.3 ст.2, ст.6, ст. 244 КАС України, вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги відсутність норм чинного законодавства, які б призводили до подвійного стягнення виконавчого збору або встановлювали обов`язок державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору лише у випадку повного або часткового стягнення заборгованості, а правова позиція Верховного Суду, яка викладена в постанові від 11.03.2020 по справі № 2540/3203/18 з приводу стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору, врахуванню не підлягає, оскільки ухвалена за інших фактичних обставин у справі. При цьому, постанова про стягнення виконавчого збору з боржника виноситься один раз при першому надходженні виконавчого документа та у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. 
Звертає увагу на відсутність передбачених Законом України “Про виконавче провадження” підстав для звільнення позивача від сплати виконавчого збору, натомість, із посиланням на ст.ст. 26 - 27 Закону України “Про виконавче провадження” та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.04.2020 року по справі № 480/3452/19 зауважує, що стягнення виконавчого збору пов`язане з початком примусового виконання та здійснюється одночасно з відкриттям виконавчого провадження незалежно від вчинених виконавцем дій. 
Також вважає, що судом першої інстанції не застосовано п. 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерством юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 та помилково застосовано п. 21 розділу III зазначеної Інструкції, оскільки її редакція на момент винесення судового рішення встановлювала інші положення ніж ті, що визначені у судовому рішенні. Із посиланням на правові висновки Верховного Суду при прийнятті постанов по справах № 808/3791/16 від 30.05.2018, № 336/4615/17 від 14.05.2020, № 336/2604/17 від 05.08.2020; № 480/3452/19 від 28.04.2020 та виконання рішення суду на підставі Закону України “Про виконавче провадження”, стверджує про відсутність підстав для скасування постанови державного виконавця відділу Сімонова К.К. від 03.12.2020 про стягнення з боржника “КП “Харківводоканал” виконавчого збору. Наполягаючи на порушенні судом першої інстанції норм чинного законодавства та законність постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
У надісланих письмових поясненнях додатково зазначив, що судом першої інстанції помилково застосовано редакцію ст. 27  Закон України “Про виконавче провадження”, яка на час виникнення спірних правовідносин втратила чинність, внаслідок чого, замість висновків  щодо визначення суми стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % із суми, яка підлягає стягненню, помилково зазначено про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від фактично стягнутої суми. Враховуючи неузгодженість нормативно-правових актів, на думку виконавчого органу, застосуванню підлягає ч.3 ст. 27 Закон України “Про виконавче провадження” в редакції пп. 5 п. 27 Розділу І Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання” № 2475-VIII від 03.07.2018 року, а не Інструкція  з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, яка прийнята у часі раніше та в цій частині не відповідає вказаній нормі закону. 
Представники відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали з підстав, викладених в останній, просили суд апеляційної інстанції їх задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову – без змін, як законне та обґрунтоване. Вважає, що виконавчий збір підлягає стягненню лише в разі фактичного примусового виконання рішення, а тому відсутні підстави для стягнення виконавчого збору при поверненні виконавчого документа без виконання.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2020 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 61698520 про примусове виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/4218/17, виданого 17.03.2020 року. 
03 грудня 2020 року державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження”, оскільки надійшла заява стягувача від 03.12.2020 року про повернення виконавчого документа без виконання.
03 грудня 2020 року державним виконавцем прийнята постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних, згідно якої змінено суму боргу за виконавчим документом з 28  318  783,81 грн на 24  858  783,81 грн.  
03 грудня 2020 року державним виконавцем прийнята постанова про стягнення виконавчого збору з позивача в сумі 2  485 878,38 грн. Постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення. Строк пред`явлення до виконання три місяці.
03 грудня 2020 року державним виконавцем прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 63818620 про примусове виконання постанови № 61698520 від 03 грудня 2020 року про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 2 485  878,38  грн. 
Вважаючи протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень щодо стягнення виконавчого збору та винесену ним постанову, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03 грудня 2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2  485 878,38 грн по ВП №61698520, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, враховуючи відсутність підстав для стягнення виконавчого збору без реального стягнення зазначеної у виконавчому листі суми з боржника та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду, а також наявність умов для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору при поверненні виконавчого документа стягувачу за його заявою.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Сімонова Костянтина Костянтиновича щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 03.12.2020 ВП №61698520, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту є саме скасування рішення суб`єкта владних повноважень, що створює для позивача негативні наслідки.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засаді верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина 4 статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтерес юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 по справі № 520/17933/2020 не відповідає, а вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Колегією суддів встановлено, що в провадженні державного виконавця перебувало виконавче провадження АСВП № 61698520 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 9104218/17 від 17.03.2020 про стягнення з Комунального підприємства “Харківводоканал” на користь Акціонерної компанії “Харківобленерго” заборгованості у розмірі 28 558 783, 81 грн (а.с.143).
Як вбачається зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 61698520 від 01.04.2020 року одночасно стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 2 855 878, 38 грн (а.с.25-26).
02.04.2020 винесена постанова ВП № 61698520 про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження № 56278726, оскільки у Відділі на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження відносно боржника  КП “Харківводоканал” (а.с.152-153).
02.04.2020 року прийнята постанова ВП № 61698520 про зупинення вчинення виконавчих дій до закінчення перегляду рішень в касаційному порядку відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 34, ст.35 Закону України «Про виконавче провадження», зі змісту якої вбачається, що до державного виконавця  надійшла ухвала Верховного Суду у справі № 910/4218/17 від 30.03.2020, згідно якої зупинено виконання рішення Господарського суду м. Києва від 05.12.2019 та постанови Апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 910/4218/17 до закінчення перегляду рішень в касаційному порядку (а.с155-156).
01.10.2020 року до Відділу примусового виконання рішень надійшла заява стягувача АТ “Харківобленерго” про поновлення вчинення виконавчих дій внаслідок поновлення виконання судових рішень ухвалою Верховного Суду від 18.09.2020 по справі № 910/4218/17 (а.с. 157-158).
02.10.2020 року державним виконавцем винесена постанова про поновлення вчинення виконавчих дій ВП № 61698520, згідно якої поновлено виконавче провадження  з примусового виконання наказу № 910/4218/17 виданого 17.03.2020 року Господарським судом м.Києва (а.с. 160-161).
25.11.2020 листом КП “Харківводоканал” за вих. № 01-01-23/5869-20 повідомлено Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про сплату заборгованості у розмірі 3 700 000,00 грн та надано копії платіжних доручень від 26.11.2019 № 24631 на суму 1 000 000,00 грн, від  26.11.2019 № 24915 в розмірі 1 500 000,00 грн, від 29.11.2019 № 25005 - 1 200 000,00 грн, від 24.11.2020  № 52025 - 5 000 000,00 грн (а.с.101-109). 
03.12.2020 року стягувачем АТ “Харківобленерго” до Відділу примусового виконання рішень подана заява про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" внаслідок часткової сплати заборгованості (а.с. 110 – 111).
03.12.2020 на підставі зазначеної заяви стягувача із посиланням на ст.ст. 8, 18, Закону України "Про виконавче провадження", п. 14 Розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерством юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, державним виконавцем винесено постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних до автоматизованої системи виконавчого провадження, у якій зазначено про часткову сплату боргу та здійснений розрахунок виконавчого збору, якій підлягає стягненню у розмірі 24   858   783,81 грн (а.с. 168)
03 грудня 2020 прийнята постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі заяви АТ “Харківобленерго” (стягувач) від 03.12.2020 року про повернення виконавчого документа керуючись вимогами на п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження” (а.с.28).
03.12.2020 державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 2  485 878,38 грн із посиланням на ст. ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», яка і оскаржується позивачем (а.с. 31), 
03 грудня 2020 року державним виконавцем прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 63818620 про примусове виконання постанови № 61698520 від 03 грудня 2020 року про стягнення з КП «Харківводоканал» виконавчого збору в сумі 2 485 878,38 грн на підставі ст.ст. 3, 4, 24-27 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.30).
Нормативною підставою винесення постанови від 03.12.2020 ВП № 61698520 про стягнення з КП «Харківводоканал» виконавчого збору відповідачем визначено ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», а фактичною - наявність обов`язку зі стягнення з боржника виконавчого провадження виконавчого збору саме на стадії відкриття виконавчого провадження та необхідність його стягнення в подальшому при поверненні виконавчого документа стягувачу шляхом винесення постанови, якщо виконавчий збір не стягнуто.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, в даному випадку до спірних відносин необхідно застосовувати положення закону та нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття відповідачем спірної постанови.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України “Про виконавче провадження” № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі по тексту – Закон № 1404-VIII).
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання” № 2475-VIII від 03.07.2018 року (далі по тексту -  Закон № 2475-VIII) були внесені зміни, зокрема, у частині другій статті 27 Закону № 1404-VIII слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінено словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів". Також, частину четверту викладено в такій редакції: «4. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів)…».
Таким чином, з 28.08.2018 року Закон № 1404-VIII зазнав змін та його положення підлягають застосуванню із урахуванням Закону № 2475-VIII.
З огляду на те, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 61698520 прийнята 03.12.2020 року, в силу  приписів ст. 58 Конституції України у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення Закону 1404-VIII з урахуванням змін, внесених Законом № 2475-VII від 03.07.2018 року, в редакції, яка була чинна станом на 03.12.2020 року.
За приписами ч.1 ст.18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
В силу приписів ч.5 ст.26 Закону № 1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Приписами ч.1 ст. 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII з урахуванням змін, внесених Законом № 2475-VII від 03.07.2018 року).
Отже, з 28.08.2018 року за змістом ч.2 ст. 27 Закону № 1404-VIII сума виконавчого збору обчислюється не від фактично стягнутої з боржника суми за виконавчим документом, а від суми, що підлягає примусовому стягненню з боржника та передачі стягувачу за виконавчим документом.
Разом з цим, суд першої інстанції при вирішення даної справи керувався положеннями ч.2 ст.27 Закону №  1404-VIII в редакції, яка діяла до внесення змін Законом № 2475-VII від 03.07.2018 року, що набрали чинності 28.08.2018 року, а саме, зазначив, що «виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом». Отже, застосував редакцію Закону № 1404-VIIІ, яка втратила чинність, внаслідок чого дійшов безпідставного висновку про можливість стягнення виконавчого збору з боржника лише за умови фактичного чи часткового виконання, що призвело до неправильного вирішення справи.
На виконання вимог ч. 4 ст.27 Закону №  1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
У відповідності до ч. 5 ст. 27 статті Закону №  1404-VIII, визначено перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується, а саме:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому  Законом України  "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Згідно з ч. 6 ст. 27 Закону № 1404-VIII, у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Приписами ч. 7 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає (ч. 8 ст. 27 Закону України “Про виконавче провадження”).
Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону №  1404-VIII, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі  пункту 9  частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
За наслідками апеляційного перегляду справи колегією суддів встановлено, що жоден з випадків передбачених нормами ст.27 Закону №  1404-VIII, коли виконавчий збір не стягується не мав місця у спірних відносинах.
Отже, у державного виконавця у спірних відносинах були відсутні підстави для звільнення позивача від сплати виконавчого збору, передбачені ст.27 Закону України “Про виконавче провадження”. 
Разом з цим, вимогами ч.3 ст.40 Закону №  1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з п.1 ч.1 ст.37 Закону №  1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, з урахуванням дати прийняття спірної постанови регламентовано Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за № 1302/29432 (далі по тексту – Інструкція № 512/5, в редакції, яка діє з 01.12.2020 року. 
Як вбачається зі змісту положень пункту 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.
Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.
Не пізніше наступного робочого дня з дня погашення у повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 9, 14 частини першої статті 39 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що  у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі письмової заяви стягувача про повернення виконавчого документа, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору.
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що після відкриття виконавчого провадження постановою державного виконавця від 01.04.2020 року, виконавчий збір у ВП № 61698520 не стягнуто, а подальша зміна його розміру у бік зменшення з 2 855  878, 38 грн на 2 485 878,38 грн відбулась внаслідок часткової сплати боргу за наказом Господарського суду м. Києва № 910/4218/17, про що зазначено у постанові про зміну (доповнення) реєстраційних даних до автоматизованої системи виконавчого провадження від 03.12.2020 та здійснено розрахунок виконавчого збору.
Таким чином, враховуючи відсутність сплати виконавчого збору за постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 61698520 від 01.04.2020 року, колегія приходить до висновку, що стягнення виконавчого збору  після повернення виконавчого документа стягувачу на підставі його заяви є безумовним обов`язком державного виконавця у межах виконавчого провадження.
Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції серед іншого послався на п.21 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 та зазначив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом із посиланням на положення.
Однак, за змістом пункту 21 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 вказана норма не містить таких положень. 
Так, згідно з пунктом 21 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови від 03.12.2020 (01.12.2020), закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону.
Постанова про закінчення виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, отримується стягувачем за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження в рамках інформаційної взаємодії.
У разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби коштів, стягнутих з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, виконавець після підготовки розпорядження державного виконавця, передбаченого пунктом 13 розділу VII цієї Інструкції, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону.
В свою чергу вимоги до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу як до документа, що має містити необхідні складові із визначенням результату виконання та наслідків у виконавчому провадженні із посиланням на відповідні нормативно-правові акти викладені в пункті 22 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, за змістом якого у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
З огляду на вищенаведені норми пунктів 21 та 22 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, висновки суду першої інстанції про те, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом із посиланням на положення п.21 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, є такими, що не відповідають дійсності, оскільки зазначеною нормою встановлені інші положення ніж ті, що зазначені в мотивувальній частині судового рішення, які в свою чергу передбачені п.22, а не п.21 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 у редакції чинній до 29.09.2020 року без урахування змін, внесених наказом Міністерства юстиції України  № 3208/5 від 16.09.2020. 
Також, колегія суддів зауважує, що предметом спірних відносинах є постанова про стягнення виконавчого збору, а не постанова про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа без виконання, а тому застосування судом першої інстанції пунктів 21 та 22 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 є взагалі недоречним.
Висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з огляду на те, що державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за наказом Господарського суду м. Києва, колегія суддів вважає помилковими, оскільки обов`язок винести постанову про стягнення виконавчого збору виникає у державного виконавцяь в силу ч.4 ст.27 Закону України “Про виконавче провадження” одночасно з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження.
Такий спосіб дій державного виконавця встановлено законодавцем, як ефективний засіб стимулювання боржника до виконання рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження.
В подальшому, нестягнута сума виконавчого збору, у разі повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі ч.3 ст.40 Закону №  1404-VIII підлягає стягненню із винесенням постанови про стягнення виконавчого збору.
Таким чином, законодавець не ставить у залежність вчинення виконавчих дій від стягнення виконавчого збору, який підлягає обов`язковому стягненню при примусовому виконанні рішення, враховуючи, що факт настання обставин саме примусового виконання судового рішення (початок дій) є винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.
Посилання на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, від 22 січня 2021 року у справі №400/4023/19, від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19 колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними з огляду на інший спірний період у вказаних справах суду касаційної інстанції та відповідно за іншого правового регулювання.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що стягнення виконавчого збору на підставі оскаржуваної постанови призведе до стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору, оскільки за змістом положень ч.3 ст.40 Закону № 1404-VIII та п.8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 умовою, за якої виноситься постанова про стягнення виконавчого збору при поверненні виконавчого документу стягувачу є саме несплата виконавчого збору, що виключає стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору.
Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови, а підставою для винесення такої постанови не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу є несплата боржником виконавчого збору, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваної постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.
Аналогічний правовий висновок закріплено у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі № 480/3452/19, який в силу приписів ч.5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в даному випадку порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів КП "Харківводоканал" та, як наслідок, підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03 грудня 2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2   485 878,38 грн по ВП № 61698520.
У відповідності до ст. 242  КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України,  суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1  ст. 317 КАС України  неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог КП "Харківводоканал".
Керуючись ч. 4 ст.  229, ч.4 ст.241, ст.ст.  243,  250,  308,  311,  315,  317,  321,  322,  325,  326 - 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)  задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 по справі № 520/17933/2020 в частині задоволення позову - скасувати.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Комунального підприємства "Харківводоканал" до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання дій протиправними та скасування постанови - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій