ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/50/21 пров. № А/857/6992/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                              Курильця А.Р.,
суддів                                                  Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу  Волинського окружного адміністративного суду  від 12 березня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Волдінер Ф.А.,
час ухвалення рішення – 12.03.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не вказано,

                                                           в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – відповідач) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна за весь період проходження служби.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду  від 12 березня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та не встановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та направити справу на розгляд суду першої інстанції. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не втратив право на компенсацію після звільнення з військової служби. Оскільки спеціальним законодавством не врегульовано питання строків звернення до суду, то у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком право особи не звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Тому строки звернення в даній категорії справ не застосовуються.
Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що ч.5 ст. 122 КАС України передбачено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Оскільки позивачем такий строк пропущено та не наведено поважних причин його пропуску, позов підлягає залишенню без розгляду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено, що позивача звільнено відповідно до підпункту «Д» пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з військової служби наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 07.03.2019 року № 18 о/с через службову невідповідність. 
Наказом відповідача (по стройовій частині) від 12.03.2019 року № 50 позивач виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
24.11.2020 року позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію щодо невиплати йому компенсації за неотримане речове майно за весь час проходження служби.
Відповідач листом від 03.12.2020 року № 50/41/27-93 повідомив позивача про відсутність правових підстав для виплати компенсації за неотримане речове майно, оскільки з відповідним рапортом позивач за місцем військової служби не звертався.
04.01.2021 року позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.
Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII передбачає, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 (далі – Порядок) передбачає, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
П. 3 Порядку визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно п. 4, 5 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п. 5 Порядку).
З аналізу вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. 
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Таким чином, цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби.
Верховний Суд в постанові від 20.01.2021 року у справі № 240/12238/19 зазначив, що речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата у справі № 480/3105/19 зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Посилання позивача на ст. 233 КЗпП України яка встановлює, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком суд апеляційної інстанції не бере до уваги з огляду на наступне.
Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст. 122 КАС України і ч. 5 цієї статті передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, та є спеціальною нормою щодо ч. 2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Проте, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору у справах щодо звільнення з публічної служби охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ст. 233 КЗпП України.
Встановлюючи скорочені строки звернення до суду у справах про звільнення з публічної служби законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
У такій категорії справ законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як встановлено судом, виключення позивача зі списків особового складу відбулося 12.03.2019 року, разом з тим, до суду з позовом останній звернувся лише 04.01.2021 року, тобто поза місячним строком.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач у спірних правовідносинах звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку, доказів обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду не надав.
ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав; процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).
У п. 53 рішення від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Аналізуючи наведені вище правові норми та фактичні обставини справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та у відповідності до норм КАС України залишив позовну заяву без розгляду, оскільки судом не встановлено наявності поважних причин, за яких позивач не міг дотриматися місячного строку на звернення до суду.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду  -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308,311,312,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду  від 12 березня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 140/50/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 28 квітня 2021 року.