ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2021 р.	Справа № 520/12025/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., м. Харків, повний текст складено 19.11.20 року по справі № 520/12025/2020
          за позовом          ОСОБА_1  
          до        Головного  управління Національної поліції в Харківській області                             
          про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Полтарапавлов Максим Геннадійович в інтересах ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_2 ) за допомогою підсистеми "Електронний суд" звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного  управління Національної поліції в Харківській області, в якій просив суд першої інстанції: 
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області виплатити на користь ОСОБА_1  середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 02.03.2020 року по 28.08.2020 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень за рахунок бюджетних асигнувань.
В обґрунтування вимог позову посилається на те, що відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року  вступило в силу рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в день звільнення за період з листопада 2015 року по 06.12.2016 рік, та з 03.01.2017 року по жовтень 2017 та зобов`язано Головне управління Національної поліції України сплатити грошові кошти (індексацію грошового забезпечення), які не були нараховані та виплачені ОСОБА_1 . Відповідач виконав вищезазначену постанову суду лише 28 серпня 2020 року, а саме перерахував на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 3 185 грн. 90 коп. (три тисячі сто вісімдесят п`ять гривень).  Зазначає, що періодом з якого починається час затримки розрахунку при звільненні позивача, є дата коли відповідачу стало відомо про вимогу стосовно розрахунку всіх невиплачених сум працівнику, в випадку ОСОБА_1 початком строку  було 02 березня 2020 року (подання відзиву на позовну заяву) закінченням є 28.08.2020 року, тобто день фактичного розрахунку.
10.11.2020 року представник позивача подав до суду першої інстанції уточнену позовну заяву.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року заяву представника ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог від 16.11.2020 за вх.№01-26/89274/20 по справі №520/12025/2020 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002) про зобов`язання вчинити певні дії - повернуто  заявнику. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, код ЄДРПОУ 40108599) про зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області (код ЄДРПОУ 40108599, вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002) виплатити на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені, за період з 02.03.2020 року по 28.08.2020 року.
Стягнуто  на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (код ЄДРПОУ 40108599, вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80копійок.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (код ЄДРПОУ 40108599, вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
Головне управління Національної поліції в Харківській області, не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції прийняти нове рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов невірних висновків при вирішення даної справи, а позов ОСОБА_1  не підлягає задоволенню. Зазначає, що якщо суд апеляційної інстанції вважатиме за належне стягнення затримки, вбачається за відповідне вказання конкретної суми. Вказує, що індексація грошового забезпечення позивача була виплачена позивачеві 28.08.2020 року у розмірі 3 185 грн. Посилається, що виплата сум відповідно до розрахунку позивача (91 807,44 грн.) є не співрозмірним із затримкою індексації грошового забезпечення. Просить при прийнятті рішення по справі визначити конкретну суму, яка належить стягненню, у разі якщо суд дійде до висновків про необхідність такого стягнення. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зазначає, що  визначений судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повинен відповідати принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування. Крім того, зазначає, що беручи до уваги позицію Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16, слід застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку у разі якщо суд прийме рішення про доцільність виплати спірної затримки. Щодо вимоги про стягнення витрат професійної правничої допомоги  посилається на приписи п.1 ч.3 ст.132 КАС України, ч.5 ст. 134 КАС України, Зазначає, що для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вбачається доцільним доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року №481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2013 р. за № 1686/24218. Зазначає, що записи у наведеній книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід. Вказує, що представником позивача не було надано книгу обліку доходів і витрат, в яких би були відображені відповідні суми. Також, зазначає, що представником позивача не надається копія договору, що уклався з позивачем.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до           ст.304 КАС України. 
09.04.2021 року відповідачем було подано додаткові пояснення (розрахунок сум), які просив суд апеляційної інстанції врахувати та задовольнити позивачу нарахування суми 10 597, 95 грн., яка підлягає оподаткуванню, додавши довідку про нараховані та виплачені суми позивачу у 2019 році, на підставі яких робився розрахунок. 
20.04.2021 року представник позивача направив на електронну пошту суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без участі представника, яка не містила електронного цифрового підпису, в якій останній прохав суд судове засідання, яке призначене на 20.04.2021 року о 11 год. 15 хв. провести без його участі. 
Від позивача повернувся конверт з судовою повісткою, який містив позначку відділу поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою". 
Відповідно до ч.11 ст.129 КАС України у  разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
З урахуванням приписів наведеної норми КАС України позивач вважається таким, що належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду апеляційної скарги. 
Відповідач  про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений  заздалегідь та належним чином, що підтверджується відповідною розпискою про явку в наступне судове засідання. 
Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
          Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст. 229 КАС України.
          Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду №520/1655/2020 від 13.04.2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в день звільнення 06.08.2019 року. Зобов`язано Головне Управління Національної поліції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період за період з листопада 2015 по 06.12.2016 та з 03.01.2017 по жовтень 2017. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2020 - апеляційну скаргу - залишено без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року №520/1655/2020 - залишено без змін.
Відповідачем було виконано вищевказані рішення 28.08.2020 року, а саме перераховано на банківський рахунок позивача кошти у розмірі 3 185,90 грн.
Позивач вважаючи, що оскільки виплата індексації грошового забезпечення відбулася з пропуском строку, то він має право на виплату середнього грошового забезпечення за період 02.03.2020 року (день коли позивач дізнався про невиплату сум) по 28.08.2020 рік - день остаточного розрахунку.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 02.03.2020 до дня повної виплати індексації, тобто до 28.08.2020 року. 
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 року № 8-рп/99, зауважив, що "служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо".
За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          За змістом частини першої ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст. 117 КЗпП України компенсацію.
          Частина перша ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
          Частина друга ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
          Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
          Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
          Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 в справі 821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
          У Рішенні від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
          За правилами ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
          Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. 
          Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлене інше обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 цього Кодексу).
Колегія суддів зауважує, що з матеріалів даної справи вбачається, що позивачем вчинялися  дії щодо отримання недоплачених відповідачем сум грошового забезпечення. 
Перебіг строку звернення позивача до суду почався з 29.08.2020 року (наступний день з дня зарахування на  картковий рахунок позивача суму у розмірі 3 185, 90 грн. заборгованості з виплати індексації грошового забезпечення відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного від 13.04.2020 року , залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2020 року по справі №520/1655/2020)
Згідно із поштовим штампом Харківського окружного адміністративного суду,  позивач звернувся до суду  з позовною заявою  у даній справі - 09.09.2020 року, тобто в межах строку, встановленого ч.2 ст.122 КАС України.
Колегія суддів, звертає увагу, що оскільки виплата індексації грошового забезпечення позивача відбулася з пропуском строку (02.03.2020 року - день коли позивач дізнався про невиплату сум індексації, про що сам зазначає в позовній заяві, а 28.08.2020 року - день остаточного розрахунку), то останній з урахуванням приписів ст.117 КЗпП України  має право на виплату середнього  грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. 
          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця  (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
          Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16).
          Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06. 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;  період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
          Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.01.2021 року по справі №240/12238/19 в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямопропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Так,  в матеріалах даної справи міститься додаткові пояснення (розрахунок сум) відповідача від 09.04.2021 року, які були надані спеціалістом ВПЗ Головного управління Національної поліції в Харківській області, який є представником відповідача по даній справі,  згідно яких останній зазначив, що сума яка підлягає до виплати у даній справі повинна бути визначена за принципом пропорційності.  Зазначив, що сума  у розмірі 10 597, 95 грн. - є сумою, яка є середнім грошовим забезпеченням за затримку розрахунку при звільненні  і яка є сумою належною до задоволення. Прохав суд врахувати розрахунок та задовольнити позивачу нарахування суми 10 597, 95 грн., додавши до цього розрахунку  довідку про нараховані та виплачені суми позивачу у 2019 році на підставі яких робився розрахунок. 
Враховуючи розмір простроченої заборгованості відповідача, період затримки (прострочення) виплати відповідачем заборгованості, розмір виплат позивачу при звільненні, позиції відповідача по даній справі, додаткові пояснення (розрахунок суми) відповідача від 09.04.2021 року, колегія суддів вважає, що сума середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні позивача у розмірі 10 597, 95 грн., з урахуванням зазначеного вище, відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування. 
При цьому, колегія суддів зазначає про те, що наведений позивачем розрахунок  середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91 807, 44 грн. є суттєво завищеним, необґрунтованим та таким, що не відповідає розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування. 
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум.
Колегія суддів вважає, що факт стягнення судом з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні без визначення судом конкретної суми такої компенсації не захистить порушене право позивача ефективно.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції взагалі не визначив розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, яке підлягає виплаті відповідачем на користь позивача. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення, яким позов ОСОБА_1 належить задовольнити частково, зобов`язавши Головне управління Національної поліції в Харківській області виплатити на користь   ОСОБА_1  середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні  у розмірі 10 597 грн. 95 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити. 
Щодо вимог позивача про  стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень за рахунок бюджетних асигнувань, колегія суддів зазначає наступне. 
          Згідно зі ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
          Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
          Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
          Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі по тексту - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
          Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
          Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
          Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
          Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
          За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
          Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
          Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
          Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
          За змістом ч.ч.7,9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
          При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
          Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
          При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
          Як вбачається з матеріалів даної справи, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 грн. представник позивача - Полтарапавлов М.Г. в інтересах позивача, за допомогою підсистеми "Електронний суд" подав до суду першої інстанції наступні документи: 
          - свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ДН №5422 відповідно до якого Полтарапавлов М.Г. має право на заняття адвокатською діяльністю; підстава рішення Ради адвокатів Донецької області від 22 березня 2019 року №4; 
          - ордер серія ДН №083877 відповідно до якого ОСОБА_3 надавав правову допомогу Міхно Є.А. у Харківському окружному адміністративному суді (права адвоката договором про надання правової допомоги не обмежені); 
          - акт виконаних робіт від 04.09.2020, відповідно до якого адвокат Полтарапавлов М.Г.  надав, а ОСОБА_1  отримав правову допомогу: усна консультація з вивчення документів - 500 грн.; підготовлена позовна заява до Харківського окружного адміністративного суду про визнання протиправними дії та бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, а саме зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області виплатити на користь ОСОБА_1  середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 02.03.2020 року по 28.08.2020 року - 3000 грн. Повністю на суму за договором №б/н від 28 січня 2020 року у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. (без ПДВ). За результатами виконаних робіт сторони претензій один до одного не висувають. Оплата буде здійснена відповідно на розрахунковий рахунок адвоката або готівкою;
          - дублікат квитанції №0.0.1827745669.1 від 08.09.2020 відповідно до якого ОСОБА_1 було сплачено ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 3500.00 грн.  (три тисячі п`ятсот грн. 00 коп.); призначення платежу за адвокатські послуг ОСОБА_1 акт виконаних робіт від 04.09.2020 РНОКПП: НОМЕР_1 ;   
Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката  в суді першої інстанції.
          При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);  3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
          Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі                           №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
          Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
          Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
          Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах  Верховного Суду від 09.03.2021 року по справі №200/10535/19-а,   від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідачем, з огляду на наведене вище, не було надано такого клопотання, в якому б останній обґрунтовував саме неспівмірність заявлених судових витрат на правничу допомогу  із заявленими позовними вимогами. 
При цьому, в наявному в матеріалах даної справи  відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач фактично не наводить доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат на правничу допомогу, а тому вказаний документ не є розумінні ч.6 ст.134 КАС України клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що  представником позивача не було надано книгу обліку доходів і витрат, в якій би були відображені відповідні суми отриманого доходу за підсумками робочого дня, то колегія суддів не приймає такі доводи, оскільки в даному випадку предметом є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі. Облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах  Верховного Суду від 01.10.2018 по справі № 569/17904/17,  від 02.10.2019 по  справі № 815/1479/18,  від 29.10.2020 року по справі №686/5064/20. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що представником не надається копія договору, що укладався з позивачем, то колегія суддів зауважує, що це жодним чином не впливає на  на факт нереальності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу та на неможливість вирішення судом питання про стягнення таких витрат, оскільки представником позивача було долучено відповідний ордер, який з огляду на ч.4 ст.59 КАС України є документом, який підтверджує повноваження адвоката як представника позивача у даній справі. Окрім того, позивачем до суду апеляційної інстанції було надано договір  №б/н про надання правової допомоги від 28.01.2020 року.  
За таких обставин, з огляду на підтвердження позивачем фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу та недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, колегія суддів вважає за можливе стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного  управління Національної поліції в Харківській області понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500 грн. 00 коп. 
          Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 11.02.2021 року по справі №804/8237/17. 
          Відповідно до ч.ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивачем за подання позовної заяви до суду першої інстанції було сплачено 840 грн. 80 грн. відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції №0.0.1837493534.1 від 16.09.2020  (а.с. 1),  а тому з огляду на результат апеляційного перегляду даної справи та звернення позивача до суду першої інстанції саме з вимогою немайнового характеру,  колегія суддів вважає, що необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.  
При цьому, стягуючи у повному обсязі судові витрат по даній справі, а саме судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що фактично позов задоволено у повному обсязі, тому що прийняті та розглянуті судом вимоги позивача фактично задоволено, при цьому такі вимоги не містили конкретної суми, яка підлягала  до виплати,  а тому судом апеляційної інстанції лише конкретизовано суму, яка підлягає виплаті на користь позивача. 
          Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Частиною 1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи відповідача щодо правомірності проведеної перевірки є помилковими.
        Відповідно до ч.ч.1,2 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було   неправильно застосовано норми матеріального права, а тому апеляційна підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову. 
Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивачка не була службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 132, 134, 139,  242, 243, 250, 308, 310, 315, 317,  321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 по справі                         №520/12025/2020  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області виплатити на користь   ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні  у розмірі 10 597 грн. 95 коп. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного  управління Національної поліції в Харківській області понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500 грн. 00 коп. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного  управління Національної поліції в Харківській області сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  23.04.2021 року