ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/5625/20 пров. № А/857/4719/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Большакової О.О., Гінди О.М.,
за участю секретаря судового засідання                    Михальської М.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, Головного сервісного центру МВС про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Сподарик Н.І., 
час ухвалення рішення – 10:03:13, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 24 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, Головного сервісного центру МВС, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 09 червня 2020 року № 30 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити на посаді заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області з 10 червня 2020 року; стягнути з Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період від звільнення (з 10 червня 2020 року) до винесення судом рішення по даній справі; зобов`язати начальника Головного сервісного центру МВС вжити заходів щодо призначення (переведення) на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області (філії ГСЦ МВС).
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірним у справі наказом його звільнено із займаної посади. Вважає наказ Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 09 червня 2020 року №30 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » незаконним, оскільки він прийнятий всупереч положенням Конституції України, міжнародним договорам, порушує його право на працю, на повагу до приватного життя, порушує засади рівності громадян. Зазначає, що його звільнено з посади у зв`язку з ліквідацією державного органу, втім, такої ліквідації не відбулось, адже фактично мала місце реорганізація Регіонального сервісного центру МВС в Львівській області шляхом покладення його завдань та функцій на новостворений Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС у Львівській області. Таким чином, вважає, що проведення реорганізації Регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області як юридичної особи не може бути підставою для припинення трудових відносин. Вказує, що звільняючи його з посади, не виконано обов`язку щодо надання пропозицій з переведення позивача на роботу з урахуванням його досвіду та кваліфікації у новоствореному Регіональному центрі. Вважає, що у нього наявні переваги перед іншими особами на залишенні на державній службі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем у даному випадку була дотримана процедура щодо належного персонального попередження позивача  не пізніше ніж за два місяці  про наступне вивільнення, а тому підстав для скасування оскаржуваного наказу немає.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відділ, в якому працював позивач, зберігся в новій структурі, з такою ж кількістю штатних одиниць, такими ж завданнями, повноваженнями та обов`язками, змінено лише назву відділу. Статтею 87 Закону України «Про державну службу», в редакції чинній на момент звільнення позивача, визначено виключно підстави для припинення державної служби, однак порядок і процедуру такого припинення не визначено, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення Кодексу законів про працю України.
Регіональним сервісним центром МВС у Львівській області подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що відповідно до позиції Вищого адміністративного суду України в інформаційному листі «Про роз`яснення спорів, що виникають з відносин публічної служби» від 26 травня 2010 року № 753/11/13-10, яким зауважено, що під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини, а також коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Тому якщо у спеціальному законі не передбачається або прямо забороняється застосування норм трудового законодавства, то особа може бути звільнена виключно з підстав, передбачених цим законом.
Головним сервісним центром МВС подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що при звільненні позивача вчинено всі дії, передбачені законодавством. Зазначає, що оскільки позивач участі у конкурсі на вакантну посаду до новоствореної структури не приймав, його позов свідчить про те, що він хоче отримати вигоду уникнути конкурсної процедури за допомогою рішення суду, а також незаконно отримати виплату середнього заробітку за кожен день нібито вимушеного прогулу. Вказує, що ліквідація РСЦ МВС в Львівській області відбулася у встановленому законом порядку. Також зазначає, що норми    КЗпП України    до спірних правовідносин не застосовуються. Посилається на неможливість поновлення позивача на посаді у новоствореному органі, оскільки в ньому позивач ніколи не працював.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року справу призначено до розгляду на 13 квітня 2021 року.
13 квітня 2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом зареєстровано клопотання адвоката Сєргєєвої Ольги Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з введенням карантинних обмежень через поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) та віднесення міста Львова до червоної зони.
За наслідками розгляду вказаного клопотання судове засідання було відкладено на 20 квітня 2021 року.
В судовому засіданні представники відповідачів щодо апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи та 19 квітня 2021 року подано клопотання адвоката Сєргєєвої Ольги Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на іншу дату, не раніше, ніж через два тижні, у зв`язку з введенням карантинних обмежень через поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) та віднесення міста Львова до червоної зони.
Колегія суддів вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки справа вже відкладалася у зв`язку із клопотаннями сторін, жодних доказів хвороби позивача чи його представника не надано.
Колегія суддів звертає увагу, що явка сторін в судове засідання судом обов`язковою не визнавалася, сторони не позбавлено було права подати додатково письмові пояснення по суті справи або повідомити про наявність інших доказів правомірності своїх дій, які не були раніше подані до суду, якщо б вважали це за необхідне.
Також, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року статтю 195 КАС України після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: « 4. Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України».
На виконання вимог приведеного закону Восьмим апеляційним адміністративним судом (на період вжитих Урядом України карантинних заходів) забезпечено доступ сторін та учасників справи до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції (згідно ч. 4 ст. 195 КАС України) зі всіма учасниками справи, які виявили таке бажання та повідомили про нього суд. Окрім того, судом забезпечено можливість надіслання на адресу суду процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами як поштового так і електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 23 червня 2020 року наказом регіонального сервісного центру у Львівській області (по особовому складу) за № 59 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної діяльності та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.
За період з червня місяця 2016 року, протягом якого позивач обіймав посаду заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної діяльності та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, ОСОБА_1 не мав жодного дисциплінарного стягнення.
За результатами оцінювання результатів службової діяльності у 2019 році, яка була проведена 31 жовтня 2019 року відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 року за  № 640, його службовій діяльності було надано оцінку – «позитивна».
В штаті Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, затвердженому Наказом МВС України від 01 травня 2020 року №303 (із змінами) станом на 01 січня 2020 року був Відділ організації реєстраційно-екзаменаційної роботи та взаємодії з суб`єктами господарювання, в якому позивач обіймав посаду заступника начальника відділу (всього 7 штатних одиниць).
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком, в тому числі згідно додатку - Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області  (далі – Постанова № 79).
24 лютого 2020 року наказом Міністерства внутрішніх справ №171 «Про затвердження Структури Головного сервісного центру МВС» затверджено структуру Головного сервісного центру МВС (міжрегіонального територіального органу з надання сервісних послуг МВС) згідно додатку. В структурі наявні також структурні підрозділи (по областях), до яких фактично перейшли повноваження та функції колишніх регіональних центрів по областях.
В тому числі, в Структурі наявний під №13 Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області (відокремлений підрозділ Головного сервісного центру МВС).
06 березня 2020 року позивача попереджено про наступне звільнення на підставі п.1-1 ч. 1, п 1 ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу України» у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області. 
Наказом регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 09 червня 2020 року №30 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача, державного службовця 4 рангу, звільнено з посади заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області згідно з постановою КМУ від 12 лютого 2020 року №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», із припиненням державної служби 10 червня 2020 року.
15 червня 2020 року ОСОБА_1 на ім`я начальника ГСЦ МВС скерував скаргу, у якій просив перевести його на посаду заступника начальника відділу організації реєстраційної діяльності та допуску водіїв до керування транспортними засобами регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області (філію ГСЦ МВС).
21 липня 2020 року за № 31/Р-1555 позивачу Головний сервісний центр МВС надав відповідь на скаргу.
Станом на 31 липня 2020 року Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань знаходиться в стані припинення.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу»  від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі – Закон № 889-VIII), державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;        4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Частиною 1 ст. 3 Закону № 889-VIII визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, інших державних органів.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Частиною 2 ст. 5 Закону № 889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Отже, до правовідносин, пов`язаних з проходженням державної служби, можуть застосовуватися загальні положення трудового законодавства у частині, що не суперечить спеціальним нормам та/або в тій частині, де ці правовідносини спеціальним законодавством не врегульовано.
Згідно із ч. 1 ст. 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
Частиною 2 ст. 34 Закону № 889-VIII передбачено, що строкове призначення на посаду здійснюється у разі:
1) призначення на посаду державної служби категорії «А» - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу;
2) заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби;
3) необхідності забезпечення організації та виконання завдань, що мають тимчасовий характер, з укладанням контракту про проходження державної служби (на посади державної служби категорій «Б» і «В»).
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. 
Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.
Згідно із ч. 2 ст. 41 Закону № 889-VIII переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.
Статтею 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).
Відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
З матеріалів справи слідує, що позивач був звільнений з державної служби відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, постанови КМУ від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.
Згідно із ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Частиною 2 ст. 81 ЦК України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦК України порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.
Згідно із ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 110 ЦК України передбачено, що юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі – Закон № 3166-VI) міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону № 3166-VI територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.
Територіальні органи міністерства можуть утворюватися, ліквідовуватися, реорганізовуватися міністром як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 12 лютого 2020 року № 79 (далі – Постанова № 79) було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг МВС за переліком згідно з додатком.
Відповідно до п. 2 Постанови № 79 здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг МВС згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на МВС. Територіальні органи з надання сервісних послуг МВС, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру МВС.
Згідно наказу МВС № 171 від 24 лютого 2020 року було затверджено структуру Головного сервісного центу МВС, а наказом № 333 від 09 квітня 2020 року – штат Головного сервісного центу МВС. 
Аналізуючи вищенаведені норми права та обставин справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок реалізації приписів Постанови № 79 фактично відбулася реорганізація державного органу МВС шляхом ліквідації його територіальних органів з надання сервісних послуг, як юридичних осіб публічного права, із створенням нової структури надання сервісних послуг МВС – Головного сервісного центу МВС, а не ліквідація державного органу, яким у спірних правовідносинах виступає МВС.
При цьому, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влад» № 117-ІХ від 19 вересня 2019 року (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) (далі – Закон № 117-ІХ) у Закон № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.
Зокрема, ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 11 частини 1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю. 
При цьому, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Крім того, ч. 5 ст. 22 Закону № 889-VIII викладено у такій редакції: « 5. У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу».
Колегія суддів вважає, що із набранням чинності з 25 вересня 2019 року Законом № 117-ІХ процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців; скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізації державного органу та процедура ліквідації державного органу зазнали значних змін та стали ідентичними.
Разом з тим, згідно із ч. 5 ст. 40 КЗпП у редакції на час виникнення спірних правовідносин, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Водночас, вказана процедура вже не передбачала обов`язку суб`єкта призначення на підставі приписів КЗпП попереднього вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу.
Також, законодавство не передбачало у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язку переведення працівника у державний орган, якому передаються відповідні повноваження та функції такого органу.
З урахуванням положень ч. 2, ч. 3 ст. 5 Закону № 889-VIII, виходячи з того, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації наразі врегульована положенням Закону № 889-VIII, положення ст. 49-2 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем у даному випадку була дотримана процедура щодо належного персонального попередження позивача  не пізніше ніж за два місяці  про наступне вивільнення, суд зазначає, про відсутності підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи та взаємодії із суб`єктами господарювання Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.
Додатково колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач виявляв згоду на переведення на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), як того вимагають приписи частини 2 статті 41 Закону № 889-VIII чи виявляв ініціативу на працевлаштування створеній установі.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 жовтня 2017 року в справі № 6-1723цс17, та Верховного Суду України, викладені у постанові від 10 жовтня 2018 року в справі № 816/979/17, оскільки такі були зроблені на підставі аналізу законодавства у редакції до набрання чинності Законом №117-ІХ.
Разом з тим, колегія суддів на підставі встановлених у ході розгляду справи фактичних обставин справи та аналізу наведених правових норм вважає за необхідне зазначити, що у оспорюваному наказі МВС від 09 червня 2020 року № 30 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » помилково зазначено пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII з огляду на фактичне проведення реорганізації державного органу шляхом утворення та ліквідації його територіальних органів, як юридичних осіб публічного права.
Проте, колегія суддів вважає, що підстав для висновку про можливість скасування на цій підставі оспорюваного наказу від 09 червня 2020 року № 30 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » із поновленням позивача на роботі немає, оскільки процедура припинення державної служби відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII є ідентичною і була МВС дотримана, що, як встановлено судом першої інстанції, не заперечується позивачем. Такий формальний недолік вказаного рішення відповідача не свідчить про протиправність звільнення ОСОБА_1 з огляду на проведену на підставі Постанови № 79 ліквідацію територіальних органів МВС та про наявність у позивача у зв`язку із цим права залишатися на державній службі.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем правомірно та підстав для його скасування не має.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 380/5625/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	О. М. Гінда  	
Повне судове рішення складено 20 квітня 2021 року.