Номер провадження: 22-ц/813/3950/21 
Номер справи місцевого суду: 522/24050/13-ц
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                 Сегеди С.М.,
суддів:                Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю: 
               секретаря                Хухрова С.В.,
               апелянта                         ОСОБА_1 ,
               представника апелянта         ОСОБА_1 – адвоката Гавриліна А.В.,
               представника ДКВ ОМР – Коюди М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі його представника адвоката Гавриліна А.В., на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року у цивільній справі за позовною заявою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Одеська міська рада, про відшкодування матеріальної шкоди,
встановив:

17.09.2013 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі – ДКВ ОМР) звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , в якому просив стягнути солідарно з  відповідачів на користь ДКВ ОМР матеріальну шкоду у сумі 242 616,00 грн. та судові витрати (т.1, а.с. 3-7).
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
До такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.
В подальшому, територіальній громаді м. Одеси, в особі Одеської міської ради (далі - ОМР), на підставі рішення виконавчого комітету від 08.02.2007 року було видано свідоцтво про право власності від 15.03.2007 р., серї НОМЕР_1 , на нежитлове приміщення, загальною площею 37,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належним чином зареєстроване в КП ОМБТІ та РОН.
Однак, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2006 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на приміщення сараю, загальною площею 42,8 кв.м., яке розташовано за адресою АДРЕСА_1 .
Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 37,5 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 увійшли у приміщення сараю площею 42,8 кв.м, на який було визнано право власності за ОСОБА_2 
12.05.2010р. ухвалою Приморського районного суду м. Одеси вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2006 року суду було скасовано.
13.09.2010р. ухвалою Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 42,8 кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 було залишено без розгляду.

Таким чином, позивач вказав, що на підставі скасованого рішення суду, за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на спірний об`єкт.
Однак під час обстеження вищевказаного об`єкту нерухомості, співробітниками департаменту було встановлено, що замість приміщення першого поверху був збудований дім з приміщеннями горища та підвалу приблизною площею 500 кв.м.

З огляду на зазначене, повернення у комунальну власність нежитлового приміщення, загальною площею 37,5 кв.м, що було розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не вбачається можливим за незалежними від Департамент комунальної власності Одеської міської ради ДКВ ОМР обставинами.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року частково задоволено позов ДКВ ОМР та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь ДКВ ОМР матеріальну шкоду у сумі 242616,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ДКВ ОМР з кожного по 1213,08 грн. (т.1, а.с. 118-120).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі його представника адвоката Гавриліна А.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування заочного рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року та постановлення нового, яким відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі (т.2, а.с.1-5).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав. 

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 № 4-рп/2004 допоміжні приміщення передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків безплатно і окремо приватизації не підлягають. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.
Згідно з ч.2 ст.382 ЦК України всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Якщо ж приміщення у житловому будинку визначені як нежитлові (приміщення громадського призначення) у проектній документації на будинок та відповідно зареєстровані у бюро технічної інвентаризації і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, то будь-які дії з ними їх власника не потребують узгодження з іншими мешканцями житлового будинку.

Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб`єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру 
Правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників, виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній 
власності – шляхом взаємного волевиявлення всіх співвласників, при спільній частковій власності – лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2006 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на приміщення сараю, загальною площею 42,8 кв.м., яке розташовано за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.8-9).
Нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 37,5 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 увійшли у приміщення сараю площею 42,8 кв.м, на який було визнано право власності за ОСОБА_2 , про що позивач вказав в позовній заяві.

У зв`язку з цим, та враховуючи, що на вказане нежитлове приміщення вже було визнано право власності за ОСОБА_2 на підставі вказаного судового рішення від 23.10.2006 року, то свідоцтво від 15.03.2007 р., серії НОМЕР_1 на нежитлове приміщення, загальною площею 37,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належним чином зареєстроване в КП ОМБТІ та РОН, незаконно було видано територіальній громаді м. Одеси, в особі ОМР, на підставі рішення виконавчого комітету від 08.02.2007 року (т.1, а.с.88). 
Разом з тим, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.05.2010р. вказане рішення було скасовано та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.09.2010р. цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 42,8 кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 було залишено без розгляду (т.1, а.с.10).
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказав, що таким чином право власності у ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, площею 37,5 кв.м. фактично не виникло, а тому він незаконно здійснив його реконструкцію, шляхом будівництва будинку, з приміщеннями горища та підвалу, приблизно 500 кв.м.
Однак, у зв`язку з тим, що нежитлового приміщення, загальною площею 37,5 кв.м. на даний час не існує, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь вартість цього приміщення, у загальній сумі 242 616 грн.

Проте, судом не було враховано, що із матеріалів справи не вбачається, що саме відповідачі своїми солідарними діями завдали позивачу матеріальної шкоди та здійснили реконструкцію нежитлового приміщення, загальною площею 37,5 кв.м. Таких доказів матеріали справи не містять.
Крім того, постановляючи оскаржуване рішення про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Також відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.
Незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якого пред`явлено позов.

Проаналізувавши вищенаведені положення законодавства, суд апеляційної інстанції виходить із того, що суд першої інстанції повинен був з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також встановити інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а саме, з яких правових підстав і на підставі яких доказів відповідачі мають відповідати перед позивачем у солідарному порядку. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень позовних вимог та оскаржуваного судового рішення, а також своїх доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ДКВ ОМР до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ОМР, про відшкодування матеріальної шкоди, відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі його представника адвоката Гавриліна А.В., задовольнити.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Одеська міська рада, про відшкодування матеріальної шкоди, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 31.05.2021 року

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

                О.С. Комлева

               
                Т.В. Цюра