Постанова
Іменем України
20 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 334/6211/19
провадження № 51-5581км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,            
захисників                                                ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
                                                                    (в режимі відеоконференції),
засудженого                                             ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12019080050002183 від 26 червня 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, такого, що не мав судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,
за касаційною скаргою засудженого на вирок Запорізького апеляційного суду  від 26 жовтня 2020 року щодо нього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставин
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2020 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 цього ж Кодексу  до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Оскаржуваним вироком Запорізького апеляційного суду від 26 жовтня 2020 рокувказаний вирок районного суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначено покарання за 
ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
У іншій частині вирок районного суду залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини та особливо небезпечного наркотичного засобу з метою збуту, із залученням неповнолітньої особи за таких обставин.
Так, ОСОБА_8 25 червня 2019 року приблизно о 13:00, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу та психотропної речовини з метою збуту, із залученням неповнолітньої 
ОСОБА_9 , з якою підтримував близькі відносини, скориставшись її довірливим станом, у невстановленої слідством особи через мережу Інтернет шляхом отримання фотознімку «закладки» у парку біля площі Запорізької у 
м. Запоріжжі незаконно придбав з метою подальшого збуту 15 зіп-пакетів з особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом, (загальна вага в перерахунку на суху речовину 24,3625 г) та 10 зіп-пакетів з особливо небезпечною речовиною – PVP (загальна вага 2,9052 г).
Після цього, з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, наказав неповнолітній 
ОСОБА_9 підібрати вказані зіп-пакети з особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом та з особливо небезпечною речовиною – PVP й з метою їх зберігання сховати їх у її натільній білизні.
В подальшому ОСОБА_9 , діючи за вказівками ОСОБА_8 у парку 
(пл. Запорізька у м. Запоріжжі), шляхом прикопування в ґрунті, зробила «закладки» трьох згортків з особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом, загальною вагою 5, 5022 г, а ОСОБА_8 зробив фотознімки місць, де були зроблені «закладки» із вказівкою їх геолокації, для того, щоб у подальшому переслати ці фото покупцям для того, щоб вони мали змогу придбати вказані зіп-пакети з особливо небезпечним наркотичним засобом за грошову винагороду.
Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 разом з неповнолітньою ОСОБА_9 направився до будинку 
АДРЕСА_2 , де приблизно о 14-й годині 25 червня 2019 року, побачивши службовий автомобіль патрульної поліції, втік, залишивши неповнолітню ОСОБА_9 з раніше придбаними зіп-пакетами з особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом та з особливо небезпечною речовиною – PVP.
ОСОБА_9 була затримана працівниками поліції та цього ж дня в ході проведення огляду місця події у неї виявили та вилучили 11 зіп-пакетів з особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом, (загальна вага в перерахунку на суху речовину 16,4513 г) та 10 зіп-пакетів з особливо небезпечною речовиною – PVP, масою 2,9052 г.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі просить скасувати оскаржуваний вирок апеляційного суду щодо нього через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та у зв`язку з невідповідністю призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі унаслідок суворості. 
На обґрунтування своєї позиції ОСОБА_8 стверджує, що ухвалюючи свій вирок, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги всі дані, що позитивно характеризують його особистість, його сімейний стан, щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю вчиненого ним кримінального правопорушення, що були законними підставами для призначення йому покарання менш суворого ніж передбачено законом та звільнення від його відбування з випробуванням з іспитовим строком.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Засуджений ОСОБА_8 підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити, скасувавши вирок суду апеляційної інстанції та призначивши розгляд провадження за його обвинуваченням в суді апеляційної інстанції.
Захисники засудженого також підтримали касаційну скаргу останнього, вважали призначене винному покарання несправедливим унаслідок суворості та просили його пом`якшити.
Прокурор вважала подану касаційну скаргу безпідставною, а оскаржуваний вирок апеляційного суду законним та обґрунтованим, просила залишити його без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення. 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й  процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та  апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України у касаційному порядку не підлягають.
Засуджений ОСОБА_8 у касаційній скарзі не оспорює доведеності своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК України.
Доводи ж про невідповідність призначеного засудженому покарання унаслідок суворості та можливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням, з попереднім застосуваннями норм ст. 69 КК України, призначенням йому менш суворого покарання ніж передбачено законом, є безпідставними. 
Так, мотивуючи своє рішення щодо справедливого виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_8 , суд урахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, мотив і мету його вчинення,  дані про особу засудженого, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, за місцем роботи та навчання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога чи психіатра, а також поведінку винного до та після вчинення протиправного діяння.
Крім того, судом було враховано обставини, що пом`якшують його покарання, якими визнав визнання вини та щире каяття, а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання.
На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про можливість та необхідність призначення винному покарання на підставі ст. 69 КК України більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, звільнивши його від його відбування із випробуванням з іспитовим строком, застосувавши ст. 75 вказаного Кодексу.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, оцінюючи правильність та справедливість призначеного 
ОСОБА_8 покарання, не погодився з наведеними висновками районного суду та, дійшовши до переконання про неможливість застосування до винного положень ст. 69 КК України, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, призначивши винному покарання у виді позбавлення волі.
Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції взяв до уваги конкретні обставини вчинення ОСОБА_8 протиправного діяння, його поведінку, пов`язану із вчиненням кримінального правопорушення, мету вчиненого (збут) та спосіб вчинення (із залученням неповнолітнього), а також дані, що позитивно характеризують особу винного, які були враховані районним судом.
Крім того, апеляційний суд взяв до уваги і щире каяття ОСОБА_8 у вчиненому та визнання своєї вини, однак дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення винному більш м`якого покарання ніж передбачено законом, оскільки визнання вини є складовою частиною щирого каяття і окремими обставинами, що пом`якшують покарання винного чи такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, не можуть вважатися.
Разом з тим, наведені обставини, як і дані, що позитивно характеризують 
ОСОБА_8 не залишились поза увагою апеляційного суду та на їх підставі, суд дійшов висновку, що хоча й винному потрібно призначити покарання виді реального позбавлення волі, однак в мінімальному розмірі передбаченому санкцією інкримінованої йому статті КК України.
З урахуванням наведеного, а саме конкретних обставин, способу вчинення протиправного діяння, поведінки засудженого одразу після його вчинення та протягом досудового розслідування та судового провадження, даних, що позитивно характеризують винного, колегія суддів вважає призначене апеляційним судом остаточне покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 307 КК України справедливим, тобто таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 вказаного Кодексу, і  сприятиме перевихованню 
ОСОБА_8 та попередженню вчинення ним чи іншими особами нових злочинів. 
Таким чином, підстави для задоволення касаційної скарги засудженого 
ОСОБА_8 відсутні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 26 жовтня 2020  року щодо ОСОБА_8  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого –без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_3