Дата документу 02.06.2021 Справа № 334/9558/15-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/9558/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження №22-ц/807/1521/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Бабенко Т.І.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Севастьянова Романа Юрійовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «НОУС» про поділ спільного майна подружжя, - 

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «НОУС» про поділ спільного майна подружжя, який уточнила в лютому 2017 року.

Свої позовні вимоги  ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що 02 вересня 2011 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2016 року, яке набрало законної сили 28 березня 2016 року. Від шлюбу у сторін народилася дитина – син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено 2 (два) договори довічного утримання, за якими на ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,6 кв.м., загальною площею 58 кв.м. та земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер 2310100000:04:032:0159 за вищевказаною адресою, взамін чого ОСОБА_1 зобов`язувався надавати ОСОБА_4 довічно повністю матеріальне забезпечення.
Пунктами 5, 6 договору довічного утримання зазначено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісяця має надаватись вудчужувачу, оцінюється сторонами в розмірі 1 прожиткового мінімуму на місяць. Зазначені вимоги договорів довічного утримання виконувались належним чином за рахунок спільних коштів подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла та оскільки вказані договори були нотаріально посвідчені та зареєстровані у Державному реєстрі правочинів, право власності на вищезазначене нерухоме майно перейшло до ОСОБА_1 .

Вважає, що оскільки вищезазначений житловий будинок та земельна ділянка придбаний нею та ОСОБА_1 за оплатним договором під час перебування в шлюбі, він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.
23 грудня 2015 року ОСОБА_1 , без згоди ОСОБА_2 , як єдинний засновник товариства, передав вищезазначене майно (житловий будинок, земельну ділянку) до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ноус», тобто здійснив відчуження спільного майна на користь юридичної особи.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, та враховуючи, що вартість спільного майна, яке було передано відповідачем до статутного капіталу ТОВ « Ноус» складає 800138.00 грн  ОСОБА_2 просила суд:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину вартості спільного майна подружжя в розмірі 400069 грн 00 коп.

РішеннямЛенінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «НОУС» про поділ спільного майна подружжя, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість спільного майна подружжя в розмірі 400069 грн 00 коп. та судовий збір в розмірі 2955 грн 28 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Севастьянов Роман Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення залишив поза увагою обставини відсутності фінансової та трудової участі ОСОБА_2 в набутті вказаного майна, оскільки станом на день підписання договорів довічного утримання єдиним працюючим членом сім`ї був ОСОБА_1 , в той час ОСОБА_2 пербувала у декретній відпустці, крім того, грошові кошти на утримання ОСОБА_4 виділялися матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , що виключає сумісну з чоловіком або окрему участь ОСОБА_2 у набутті вказаного майна.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 , адвокат Харламов Д.І., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання від 07.12.2012 року було укладено ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що метою укладення договору були його власні особисті інтереси, так і само як і доказів того, що він самостійно ніс матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання матеріали справи не містять, суд першої інстанції, застосувавши презумцію спільності майна подружжя вважав, що майно, набуте відповідачем за договором довічного утримання, є спільниою власністю подружжя, а тому полягає поділу між ними в річних частках. Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 без згоди позивачки ОСОБА_2 відчужив спірне нерухоме майно на користь третіх осіб, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину вартості внесеного спільного майна подружжя в розмірі 400069,00 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальнсті сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 02 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №289 та підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 02 вересня 2011 року. (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 21 серпня 2012 року.(а.с.7).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2016 року по справі №335/12432/15-ц, яке набрало законної сили 28 березня 2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

07 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання. Згідно пункту 1 (першого) якого ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_1 належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,6 кв.м., загальною площею 58 кв.м.. На земельній ділянці розташовані наступні будівлі та господарські споруди: житловий будинок літ. А., погріб з шийкою літ. пг, літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ. Д, сарай літ. Е, сарай літ. Ж, сарай літ. З, замощення І, колодязь водопровідний 10, зливна яма 11, колодязь водопровідний 12, сходи 13, паркан 2, водопровід 4, паркан 6, ворота 7, ворота 8, паркан 9. (а.с.14-16).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця О.В., посвідчила вказаний договір довічного утримання. (а.с. 17).

Також, 07 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, згідно пункту 1 (першого) якого ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_1 належну їй земельну ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 2310100000:04:032:0159, цільове призначення (використання) земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с. 10-12) 

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця О.В., посвідчила вказаний договір довічного утримання. (а.с. 13).

Відповідно до Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 20 січня 2015 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , про що складено відповідний актовий запис №04.(а.с. 20).

23 грудня 2015 року ОСОБА_1 , як засновник товариства, передав вищезазначені житловий будинок та земельну ділянку до статного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ноус» (код ЄДРПОУ 40184753), тобто здійснив передання (відчуження) спільного майна на користь юридичної особи.(а.с. 85-87).

Згідно звіту №DV01-170213-001 про оцінку майна, а саме житлового будинку з відповідними будівлями і господарюючими спорудами, загальною площею 58 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Оцінювання нерухомості – Рівне», яке має Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №412/16, виданого Фондом державного майна України 01 червня 2016 року, вартість вказаного нерухомого майна на день проведення оцінки складає 611051 грн 00 коп. (а.с. 88-93).

Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки №130217-11, складеної оцінювачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Профі-оцінка» ОСОБА_7 , який має відповідне кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, вартість земельної ділянки площею 0.1 га, кадастровий номер 2310100000:04:032:0159, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на день проведення оцінки, складає 189087 грн. 00 коп. (а.с. 94-99).

За змістом статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Тобто, договір довічного утримання є відплатним договором.

Відповідно до ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Частиною 3 та 4 статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 статті 755 ЦК України передбачено договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. 

Згідно з частиною першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 серпня 2020 року по справі №592/13064/17.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Як установлено судом першої інстанції, згідно з умовами договору довічного утримання від 07 грудня 2012 року він є оплатним, так як ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 та належну їй земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 2310100000:04:032:0159, цільове призначення (використання) земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а він зобов`язався матеріально забезпечувати її щомісячно в розмірі одного прожиткового мінімуму на місяць.

На час укладення договору довічного утримання сторони перебували в шлюбі, вели спільне господарство та проживали разом. Вказані обставини не заперечувалися сторонами під час розгляду справи.

Таким чином, установивши, що договір довічного утримання від 07 грудня 2012 року було укладено ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що метою укладення договору були його власні, особисті інтереси, так само як і доказів того, що він самостійно поніс матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання або ж такі матеріальні витрати були понесені ОСОБА_6 (матір`ю відповідача), матеріали справи не містять, суд першої інстанції, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя, обґрунтовано вважав, що майно, набуте відповідачем за договором довічного утримання, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків, які підтверджували, що фактичні обов`язки по утриманню ОСОБА_4 та грошові кошти на її утримання виконувались матір`ю відповідача ОСОБА_6 , що виключає сумісну з чоловіком або окрему участь ОСОБА_2 у набуті вказаного майна, колегія суддів відхиляє, оскільки такі обставини спростовуються змістом договору довічного утримання від 07 грудня 2012 року, підписанням якого сторони підтвердили, що ОСОБА_1 забезпечує ОСОБА_4 матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись та оцінюється сторонами в розмірі одного прожиткового мінімуму на місяць, щоденним калорійним харчуванням , забезпечує придатним до користування одягом та взуттям, здійснює догляд, наданням побутових послуг, забезпечує належними лікувальними засобами. На підтвердження виконання набувачем зобов`язань за цим договором, сторони домовились, щомісячно підписувати акт прийому-передачі наданих послуг по утриманню ( догляду) відчужувача ( п. п. 5, 5.1 договору). Сторони підписанням цього договору також підтвердили, що він не носить фіктивного характеру та удаваного правочину і не є правочином, що вчиняється відчужувачем під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах ( п. 10 договору).

Отже, договором передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання ( догляду) має надаватись ОСОБА_4 ( відчужувачем) саме ОСОБА_1 ( набувачем). При цьому, відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Водночас, матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що грошові кошти на утримання ОСОБА_4 та фактичні обов`язки по утриманню останньої виконувались матір`ю відповідача, ОСОБА_6 ..

Відповідно до положень ст. 59 СК України, той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед, дітей.
Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (статті 62, 66 ГК України).
Так, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статті 113 ЦК України товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі статтею 115 ЦК України господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Аналіз зазначеих правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником є якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно ( тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя ( а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підпиємства.

Подібної правової позиції Верховний Суд України дотримався у постанові № 6-38цс15 від 03 червня 2015 року та у постанові № 6-61цс13 від 03 липня 2013 року).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме Акту прийняття-передачі об`єкта нерухомості, який внесений до статутного капіталу ТОВ «НОУС» від 23 грудня 2015 року (а.с. 87), ОСОБА_1 , що є засновником Товариства ( з однієї сторони) та Товариство з обмеженою відповідальністю «НОУС», в особі директора Нестеренко О.О., що діє на підставі Статуту (з іншої сторони), підписали акт про те, що відповідно до Протоколу №1 Загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «НОУС» від 17.12.2015, засновник передав, а Товариство прийняло об`єкт нерухомості , що є внеском до статутного капіталу Товариства, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 58.0 кв.м., житловою площею 33.6 кв.м. вартістю 177740,00 грн .

Крім того, з Акту прийняття-передачі об`єкта нерухомості, який внесений до статутного капіталу ТОВ «НОУС» від 23 грудня 2015 року, ОСОБА_1 , що є засновником Товариства ( з однієї сторони) та Товариство з обмеженою відповідальністю «НОУС», в особі директора Нестеренко О.О., що діє на підставі Статуту (з іншої сторони), підписали акт про те, що відповідно до Протоколу №1 Загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «НОУС» від 17.12.2015, засновник передав, а Товариство прийняло земельну ділянку, що є внеском до статутного капіталу Товариства, а саме: земельна ділянка кадастровий номер№2310100000:04:032:0159, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, дата державної реєстрації земельної ділянки 02.07.2007, площею 0.1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . вартістю 31341.00 грн.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 31 грудня 2015 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «НОУС» було зареєстровано право власності на житловий будинок, літ. А, об`єкт житлової нерухомості, форма власності – приватна, розмір частки – 1.

Водночас, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 12 травня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Абрамовим М.О. було проведено державну реєстрацію житлового будинку, літ. А, в АДРЕСА_1 на підставі Акту прийняття-передачі об`єкта нерухомості та земельної ділянки, серія та номер: б/н, виданий 20.04.2017 ТОВ «НОУС» та ОСОБА_6 ; Протокол, серія та номер: 7, виданий 20.04.2017, видавник:Загальні збори засновників (учасників) ТОВ «НОУС» за ОСОБА_6 , форма власності – приватна, розмір частки – 1/1. (а.с. 125-127).

Отже, власником спірного майна з 12 травня 2017 року, тобто під час розгляду справи судом першої інстанції про поділ спільного майна подружжя, стала ОСОБА_6 – матір відповідача ОСОБА_1 .

У цій справі ОСОБА_2 порушила питання про поділ майна подружжя з проведенням відповідної компенсації за половину вартості житлового будинку, земельної ділянки внесеного ОСОБА_1 без її згоди до статутного капіталу ТОВ "НОУС", набутого сторонами за час перебування у шлюбі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Згідно звіту № DV01 -170213-001 про оцінку майна від 13.02.2017 ринкова вартість спірного житлового будинку з відповідними будівлями і господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 становить 611051 грн ( а.с. 88-89 т. 1).
Відповідно до звіту про оцінку земельної ділянки № 130217-11 від 13.02.2017 ринкова вартість спірної земельної ділянки кадастровий номер -2310100000:04:032:0159 становить 189087 грн ( а.с. 94-95 т. 1).

Враховуючи викладене, та беручи до уваги, що спірний житловий будинок та земельна ділянка був переданий ТОВ«НОУС» в грудні 2015 року за 177740,00 грн та за 31341.00 грн,  то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що  після внесення ОСОБА_1 спільного майна до статуного капіталу ТОВ «Ноус» (земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 ), речове право ОСОБА_2 трансформувалося у право вимоги виплати половини вартості майна, внесеного до статутного капіталу, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, розмір якої складає 400069 грн 00 коп. (611051.00+189087.00 : 2.

Посилання в апеляційній скарзі, що вказані звіти є неналежними доказами вартості отриманого в період шлюбу майна є безпідставними, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідачем не надано інших звітів про оцінку вартості внесеного майна, які б спростуваали висновки наданих позивачем звітів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, якім судом першої інстанції надана належну оцінку відповідно до полодень ст. 89 ЦПК України.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Севастьянова Романа Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року у цій справі, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 04 червня 2021 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.