ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 804/19760/14	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,
за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В.
за участю представників: відповідача – Полівчук Д.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України та апеляційну скаргу Головного  управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 ( суддя першої інстанції Серьогіна О.В.) в адміністративній справі №804/19760/14 за позовом   ОСОБА_1  до  Міністерства внутрішніх справ України,  Головного  управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області,  Національної поліції України    про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі в органах внутрішніх справ, стягнення коштів за час вимушеного прогулу,- 
ВСТАНОВИВ:
01.12.2014 року з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 23.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з вимогами визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014 року за №2239 о/с "По особовому складу" в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції, з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України (з поставленням на військовий облік); визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 04.11.2014 року за № 426 о/с "По особовому складу" в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції, з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України (з поставленням на військовий облік); поновити ОСОБА_1 на службу в органи внутрішніх справ на посаді заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції з 04.11.2014 року; зобов`язати Національну поліцію України запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну посаду в штаті Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області; стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 04 листопада 2014 року і по день винесення судом постанови по справ середнє грошове забезпечення, яке на момент звільнення отримував ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції; зобов`язати Національну поліцію України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади"; допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції.
Позиція викладена в позові обгрунтована тим, що згідно з наказом  Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 04.11.2014 року за № 426 о/с "По особовому складу"  полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України, згідно з п.п. 1 та п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнених з органів внутрішніх справ. Позивач вважає, що він мав бути звільнений з посади, без звільнення з органів внутрішніх справ. Також звільнення відбулося у період, коли він знаходився у черговій відпустці. У порушення об`єктивності та законності прийняття рішення щодо звільнення з посади, а також з органів внутрішніх справ, до позивача не було здійснено жодного службового розслідування або належної перевірки. На думку позивача, звільнення його з посади лише з обставин зайняття ним певної посади із застосуванням до нього міри колективної відповідальності за формальними ознаками є порушенням норм Конституції України. Крім того, відповідачами, при прийнятті оскаржуваних наказів не враховано основоположні принципи очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, застосування до позивача положень Закону України "Про очищення влади" не відповідає стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року  позов задоволено частково:  визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 27 жовтня 2014 року за № 2239 о/с «По особовому складу» в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції, з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України (з поставленням на військовий облік). Визнано  протиправним та скасовано Наказ Головного управління МВС України в Дніпропетровській області Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 04 листопада 2014 року за № 426 о/с «По особовому складу» в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції, з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України (з поставленням на військовий облік). Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції з 05 листопада 2014 року. Стягнуто з Головного управління МВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 листопада 2014 року по 28 грудня 2020 року у розмірі  546 160,28 грн. з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника штабу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць  звернуто до негайного виконання.
В задоволені решти вимог відмовити.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права. Наводить обставини справи, зазначені ним у відзиві на позовну заяву, вказує на їх неврахування судом першої інстанції під час ухвалення рішення судом першої інстанції. Водночас, звертає увагу на безпідставне урахування судом першої інстанції висновків Європейського суду з прав людини у цій справі.
Таку ж позицію висловлено другим апелянтом - Міністерством внутрішніх справ України.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Під час апеляційного перегляду справи встановлено, ОСОБА_1 з грудня 2012 року по 22 лютого 2014 року займав посаду заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції.
Наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №413 о/с від 21.10.2014 року полковнику міліції ОСОБА_1 заступнику начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальнику кримінальної міліції надано частину чергової відпустки за 2014 рік на 26 днів з 27.10.2014 року.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014 року за №2239 о/с "По особовому складу" полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України (з поставленням на військовий облік) згідно з підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року  №1682-VІІ та пункту 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №425 о/с від 04.11.2014 року полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції у зв`язку із службовою необхідністю відкликано з чергової відпустки за 2014 рік, яка надана наказом №413 о/с від 21.10.2014 року.
Наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №426 о/с від 04.11.2014 року полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника кримінальної міліції з 04.11.2014 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з постановлення на військовий облік) згідно з підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року  №1682-VІІ та пункту 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
До Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" стосовно ОСОБА_1 внесено інформацію щодо поширення на нього заборони протягом десяти років з дня набрання чинності Законом України "Про очищення влади" займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).
Не погодившись із зазначеними наказами, позивач звернувся до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, дійшов висновку, що спірні накази МВС України  в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ  не відповідають критеріям правомірності, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, не є пропорційними, тобто винесені без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становлять непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції, у зв`язку з чим визнав такі накази протиправними та скасував їх в частині звільнення ОСОБА_1 , поновивши його на посаді начальника штабу УМВС України в Дніпропетровській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод , взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року, закріплено принцип, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
Cтаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом ураховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2009 року № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною першою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII (Закон №1682-VII).
Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (ч. 1 статті 1 Закону №1682-VII).
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на  підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (ч.2 статті 1 Закону № 1682-VII).
Статтею 2 Закону № 1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту шостого частини першої статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону № 1682-VII.
Відповідно до ст. 2 ч.1 п. 6 Закону України "Про очищення влади" заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ.
Відповідно до ст. 3 ч. 1 п. 8 зазначеного закону, заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посаду (посади) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу Міністерства внутрішніх справ України.
Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням позивача з публічної служби за процедурою очищення влади (люстрації) із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).
ОСОБА_2 оспорюваними наказами звільнено виключно у зв`язку з його перебуванням у встановлений проміжок часу на певних, визначених Законом України "Про очищення влади", посадах в органах внутрішніх справ.
За твердженням позивача будь-яка перевірка для встановлення факту вчинення ним протиправних діянь або його причетності, прийняття ним рішень, вчинення дій чи бездіяльності, здійснення заходів або сприяння їх здійсненню, спрямованих на підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, не проводилась. 
Відповідачі цю обставину визнали та заперечували необхідність проведення такої перевірки з огляду на те, що особи, які відповідали критеріям, установленим ч. 1 ст. 3 та до яких застосована заборона, встановлена ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", підлягали звільненню на підставі відомостей, наявних в особових справах.
Колегія суддів зазначає, що аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.
Також, необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
Стосовно  позиції відповідачів щодо необґрунтованого застосування практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.
Як убачається з матеріалів справи, звільнення позивача відбулося без будь-якої перевірки для встановлення факту вчинення ним протиправних діянь або його причетності, прийняття ним рішень, вчинення дій чи бездіяльності, здійснення заходів або сприяння їх здійсненню, спрямованих на узурпацію влади , підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до ОСОБА_1 щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, колегія суддів уважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.
Колегія суддів  зазначає, що відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною другою статті 2 КАС України.
Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані накази відповідачів не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.06.2020року у справі № 817/3431/14.
Скасування наказів про звільнення ОСОБА_1 , в силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, є підставою для його поновлення на попередній роботі.  
Поновлення на посаді, яку позивач обіймав до звільнення є достатнім ефективним засобом захисту порушеного права позивача, оскільки охоплює його поновлення на службі в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області.
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, врахувавши зазначені вище норми матеріального права та процесуального права, дійшов обґрунтованих висновків в частині задоволення позовних вимог.
Доводи, наведені у апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують.  
Керуючись положеннями частини першої статті 308 КАС України, колегія суддів здійснювала перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги позивача.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.  245,  246,  250,  315,  321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України та апеляційну скаргу Головного  управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 в адміністративній справі №804/19760/14 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 04 червня 2021 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва