ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/9238/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2021 ( суддя першої інстанції Калашник Ю.В.) в адміністративній справі №280/9238/20 за позовом   ОСОБА_1   до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,- 
ВСТАНОВИВ:
16.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом  до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій просив:
визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в особі начальника Жмурко С.О., відносно звільнення ОСОБА_1 , протиправними та незаконними;
визнати протиправними та незаконними, та скасувати накази відповідача від 7 грудня 2020 p. № 1140-О “Про звільнення ОСОБА_1 ” та від 7 грудня 2020 р. №1141-О “Про внесення змін до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.12.2020 №1140-О”;
поновити позивача на роботі в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області на постійній посаді головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органах № 1, юридичного управління;
стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 08 грудня 2020 року і до моменту поновлення на публічній службі в сумі 13700,00 грн. за кожний місяць;
відшкодувати з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, позивач з 2005 року працював у Головному  управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, щороку проходив оцінювання результатів службової діяльності, за результатами якого отримував позитивні оцінки, дисциплінарних стягнень не мав. У жовні 2020 року позивача було ознайомлено із наказом про майбутнє скорочення посад. У листопаді 2020 року позивачу запропоновано рівнозначну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта тимчасово, на період перебування основного працівника ОСОБА_2 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Позивач із такою пропозицією не погодився. 07.12.2020 відповідачем виданий наказ про звільнення позивача. Із таким наказом позивач не погодився та вважає його протиправним. Зазначає, що у відповідності до приписів Закону України “Про державну службу” у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої ст.87, суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Зазначає, що оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України та положень Закону України “Про зайнятість населення”. Зазначає, що за приписами КЗпП, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Також зазначає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Позивач вважає, що мав переважене право залишення на роботі, оскільки має статус учасника АТО. Також позивач посилається на те, що частина 6 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, яка визначає, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України “Про державну службу”, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням особливостей, зокрема у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті, доповнена Законом України “Про внесення змін до Кодексу законів про працю України” від 12.12.2019 № 378-ІХ, яка набрала законної сили лише 02.02.2020. Зазначає, що змінами звужуються права усіх державних службовців в Україні, які були прийняті на державну службу ще до внесенні цих змін. Вважає, що цими змінами звужені і права позивача як державного службовця, що працює в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 24.10.2005 (15 років), та який має переважне право на залишення на роботі відповідно до положень ст. 42 Кодексу законів про працю України як учасник бойових дій, як особа, в сім`ї якого немає інших працівників з самостійним заробітком та як працівник з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Вважає, що державні службовці, які на момент набрання чинності Законом № 378-ІХ від 12.12.2019 вже булі прийняті на посаду державної служби та проходили державну службу, із набуттям чинності Закону №192, не втратили переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. На думку позивача, відповідачем при вивільненні не дотримані вимоги зазначених вище норм та неправомірно були застосовані останні зміни законодавства. Також позивач посилається на те, що в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у відділі представництва інтересів в судах та інших органах № 1 юридичного управління, окрім позивача, працювали та залишились на рівнозначних постійних посадах інші працівники відділу. Звертає увагу, що деякі з цих працівників, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , працюють лише по 1 року та залишились працювати на рівнозначних постійних (а не тимчасових) посадах. На думку позивача відповідач мав запропонувати позивачу не тимчасову посаду. Також позивач наголошує, що напередодні проведення реорганізації було призначено у відділ представництва інтересів в судах та інших органах № 1 юридичного управління працівника з районного підрозділу в місті Пологи ОСОБА_5 , який жодного разу не був присутнім на робочому місті за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає дії відповідача вибірковими та упередженими. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його постановленим із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами адміністративного позову.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти апеляційної заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу безпідставною, за наслідками перегляду просить в задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Щодо клопотання відповідача про розгляд справи за участю представника, колегія суддів зазначає.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо апеляційна скарга подана на рішення      суду першої інстанції, які ухвалені в порядку      спрощеного      позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З урахуванням п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про розгляд справи за участю представника не підлягає задоволенню.
За приписами   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308)
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі   ст. 316 КАС України   слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду, що ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органів №1 юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Відповідно до штатного розпису, затвердженого Головою правління Пенсійного фонду України 08.10.2020 в відділі представництва інтересів в судах та інших органів №1 юридичного управління скорочено штату - з 16 головних спеціалістів-юрисконсультів до 13 посад головних спеціалістів юрисконсультів (а.с.71-72). 
23.10.2020 відповідачем виданий наказ №943-о “Про попередження працівників Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області”, відповідно до змісту якого працівники, у тому числі і позивач, попереджені про скорочення посад у зв`язку із реорганізацією Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та можливе наступне звільнення після 26.11.2020 відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП, п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України “Про державну службу” (а.с.57-60).
Позивач із таким наказом ознайомлений 26.10.2020 із приміткою щодо необхідності дотримання вимог Закону України “Про зайнятість населення” (а.с.62).
26.11.2020 позивачу запропоновано переведення на рівнозначну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органів №1 юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, тимчасово, на період перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною або запропоновано взяти участь у доборі на вакантні посади державної служби, який буде оголошений на Єдиному порталі вакансій державної служби Національного агентства України з питань державної служби та на інформаційний сторінці Головного управління Пенсійного фонду (а.с.26).
26.11.2020 позивач звернувся до відповідача із листом, у якому зазначав, що має додаткові гарантії, є учасником бойових дій, та вважає протиправною пропозицію відповідача щодо переведення на тимчасову посаду. Просив запропонувати йому постійну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органів №1 юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (а.с.27-29).
Начальником управління по роботі з персоналом на ім`я начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області підготовлено службову записку із пропозицією звільнити позивача із займаної посади. У записці зазначено, що позивач не подав документи для участі у доборі на вакантні посади начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції та начальника відділу організаційно-інформаційної роботи, також позивач не надав згоду на переведення на запропоновану посаду (а.с.118-120). 
07 грудня 2020 pоку відповідачем виданий наказ № 1140-о “Про звільнення ОСОБА_1 ” у зв`язку із реорганізацією державного органу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України “Про державну службу” (а.с.65).
Також, 07.12.2020 відповідачем прийнятий наказ 1141-о, яким внесені зміни до наказу від 07.12.2020 №1140-о в частині виплати позивачу вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, із яким позивач ознайомлений 07.12.2020 (а.с.68-69).
Із зазначеним наказом позивач ознайомлений 07.12.2020 із записом про незгоду із таким наказом та про намір його оскаржити (а.с.67).
Разом із тим, не погоджуючись із своїм звільненням, апелянт звернулась до суду з   адміністративним позовом.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов висновку про те, що приймаючи наказ про звільнення позивача, відповідач діяв обґрунтовано, на підставі повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а відтак відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Статтею 43 Конституції України   визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в   Законі України "Про державну службу".
Відповідно до ч.ч. 1-3   ст. 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється   Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пунктом 4 частини 1   статті 83 Закону України «Про державну службу»   визначено,   що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.
Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п.1 ч.1   ст. 87 Закону України «Про державну службу»).
Частини 3 та 4   статті 87 Закону України «Про державну службу»   визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.
Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1. ч. 1   ст. 87 Закону України «Про державну службу»   у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
У разі звільнення з державної служби на підставі   п. 1 ч. 1   ст. 87 Закону України «Про державну службу», державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, колегія суддів  виходить з наступного.
Як вже зазначалося судом, на трудові відносини із державним службовцем   поширюється законодавство про працю у частині відносин, не врегульованих   Закону України «Про державну службу».
Так однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у   статті 5-1 КЗпП України   правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
В силу вимог п. 1 ст. 40 Кодексу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Водночас частиною другою   статті 40 КЗпП України   передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем виконані вимоги ч. 3 ст. 87 вказаного Закону та позивача 23.10.2020 попереджено про можливе наступне звільнення (наказ від 23.10.2020 №943-о).
В той же час, суд зазначає, що відповідачем запропоновано позивачу рівнозначну тимчасову посаду, а також запропоновано взяти участь у конкурсі  у доборі на вакантні посади начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції та начальника відділу організаційно-інформаційної роботи. Проте, такі пропозиції позивачем відхилені.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за встановлених у справі обставин, підстава для звільнення апелянта дійсно існувала, однак для того, щоб звільнення могло вважатися законним, роботодавцю необхідно дотриматися встановленої процедури. При цьому, недотримання процедурних гарантій при звільненні апелянта є самостійною да достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на посаді.
Водночас, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те   що  позивач мав переважене право залишення на роботі, оскільки має статус учасника АТО. 
Відповідно до ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.
За приписами ч. 6 ст. ст.49-2 КЗпП вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
Отже, вивільнення працівників, які мають статус державний службовців має певні особливості, про що прямо зазначено у ч. 6 ст.49-2 КЗпП, а саме:
про наступне вивільнення роботодавець  попереджає працівника не пізніше ніж за 30 календарних днів;
при звільнені державних службовців роботодавцем не враховується переважне право на залишення на роботі.
Таким чином, доводи позивач щодо наявності у нього переважного права залишення на роботі спростовані вказаними нормами.
Твердження апелянта щодо необхідності застосування (у даному випадку нечинної редакції) ст. 49-2 КЗпП, яка на момент прийняття його на державну службу передбачала переважне право залишення на роботі і зміни законодавства не можуть бути підставою для втрати такого переважного права є помилковими, оскільки згідно   статті 58 Конституції України   закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, отже, застосування редакції закону, яка втратила чинність на момент вчинення дії, є неприпустимим.
Колегія суддів вважає безпідставним твердження позивача в апеляційній скарзі про те, його звільнення має ознаки дискримінації, з огляду на наступне.
Стаття 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" № 5207-VI   визначає, що непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Цією ж   статтею Закону № 5207-VI            визначено, що пряма дискримінація - це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Згідно із частиною першою   статті 4 Закону № 5207-VI   дія цього   Закону   поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України.
Частиною 3   статті 6 Закону № 5207-VI   установлено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені   законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного
обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (пункт 48 рішення ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі "Пічкур проти України").
Надаючи оцінку обставинам даної справи, колегія суддів зазначає, що спірні накази відповідача від 7 грудня 2020 p. № 1140-О “Про звільнення ОСОБА_1 ” та від 7 грудня 2020 р. №1141-О “Про внесення змін до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.12.2020 №1140-О” не надає необґрунтованих переваг особам за їх певними ознаками та не передбачає поводження з особами у різний спосіб у відносно схожих ситуаціях.
Таким чином, колегією суддів не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність підстав чи/або порушення відповідачем процедури звільнення позивача, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав   для визнання протиправним та скасування спірних наказів.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області діяв на підставі та на виконання норм чинного законодавства та в межах наданих йому повноважень, а доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи   ст. 316 КАС України   визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.   242-244,   250,   308,   311,   315,   316,   321,   322,   325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2021  в адміністративній справі №280/9238/20 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень   ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва