ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4931/21 Справа № 216/509/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/10233/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 на  рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 лютого 2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

У  лютому 2017 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер: 1211000000:08:143:0021, реєстраційний номер 840219112110, площею 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка проживає у сусідньому від позивачки домоволодінні АДРЕСА_2 , згідно кадастрової документації). Починаючи з 2011 року відповідачка порушує її права на користування земельною ділянкою, що полягає в тому, що ОСОБА_2 порушила межу між точками А та Б, через що площа земельної ділянки позивачки зменшилась більш, ніж на 10 кв.м. 
Порушенням права на земельну ділянку позивачці спричинена моральна шкода, яка полягає в обуренні через грубе порушення права власності, неможливістю користуватися частиною земельної ділянки, необхідності відволікатися від звичних занять з метою вирішення спірного питання, шляхом звернення до суду протягом тривалого часу. 
У зв`язку з викладеним, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: зобов`язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить позивачці, кадастровий номер 1211000000:08:143:0021, реєстраційний номер 840219112110, площею 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: привести межу від точки А до точки Б у повну відповідність до землевпорядної документації, стягнути з відповідачки на свою користь моральну шкоду в сумі 10140,00 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , кадастровий номер 1211000000:08:143:0021, реєстраційний номер 840219112110, площею 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: привести межу від точки А до точки Б у повну відповідність до землевпорядної документації.
У задоволенні решти вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 639,99 грн.
Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з: витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2025,00 грн. та витрат за проведення будівельно-технічного дослідження № 27-16 у розмірі 1000,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зокрема, зазначає, що суд не ставить під сумнів визначені межі земельних ділянок, однак безпідставно вважає, що відповідачка чинить перешкоди в користуванні ОСОБА_1 належною їй земельною ділянкою та земельна ділянка позивача не відповідає площі у правовстановлюючих документах. По межі суміжних земельних ділянок сторін у 2000 році було відповідачкою збудовано гараж, до якого позивачка прибудувала літню кухню, й з цього часу жодне будівництво не проводилось, й сторони мають спільну стіну чітко по лінії розмежування. Відповідачка не погоджується з висновками суду щодо прийняття, як доказу, висновку будівельно-технічного дослідження, які бездоказово вказують, що порушення меж суміжних земельних ділянок відбувається саме на межі сторін (в точках А-Б, поворот точки 1,2,3), але немає доказів, що якраз на цій межі є порушення, а не на трьох інших межах, і суд, не допитавши експерта в суді, зробив припущення щодо наявності порушення. На переконання позивачки, це відбулося у зв`язку з тим, що експерти не провели геодезичних досліджень та не уточнили координати поворотних точок земельних ділянок сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представники позивачки ОСОБА_1 – адвокат Якименко С.Г. та ОСОБА_3 , зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Крім того, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діють адвокат Якименко С.Г. та ОСОБА_3 , просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 понесені нею витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1 200,00 грн. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди в апеляційному порядку фактично не оскаржується, а тому колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Остапенка О.М., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер: 1211000000:08:143:0021, реєстраційний номер 840219112110, площею 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок (а.с. 11-13), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровим планом земельної ділянки (а.с. 15, 16).
ОСОБА_2 є власницею 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності (а.с. 55).
З плану садибної ділянки, кадастрового плану та схематичного плану земельних ділянок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4  (а.с. 56-58) вбачається, що сторони у справі є сусідами по межі від А до Б, що граничить із земельною ділянкою позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 .
Як вбачається з технічної документації із землеустрою (а.с. 21-33) ОСОБА_2  погодила межі земельної ділянки позивачки при виготовленні землевпорядної документації, що підтверджується її особистими підписами в акті про встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки від 09.09.2016 (а.с. 25) та в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 09.09.2015 (а.с. 26).
Згідно з висновком будівельно-технічного дослідження №27-16 від 27.05.2016 (а.с. 17-20) встановлено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , не відповідає правовстановлюючим документам на дану земельну ділянку. Площа земельної ділянки у користуванні становить 0,0586 га, площа земельної ділянки, згідно з правовстановлюючими документами становить 0,0596 га, таким чином різниця площі у користуванні становить 0,00102277 га. Згідно з наданою документацією, фактична площа земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 менше на 10,2277 кв.м, ніж площа цієї ж земельної ділянки, що надана у власність, відповідно до правовстановлюючих документів. Порушення меж встановлено по межі від А до Б, що граничить із земельною ділянкою ОСОБА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 чинить перешкоди в користуванні ОСОБА_1 своєю земельною ділянкою, порушивши межу земельних ділянок між точками А та Б, внаслідок чого земельна ділянка позивачки зменшилась на 10,2277 кв.м ніж площа цієї ж земельної ділянки, що надана у власність, відповідно до правовстановлюючих документів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки, як об`єкта права власності, визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 96 ЗК України встановлює обов`язки землекористувачів.
За змістом частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення наведених норм земельного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані  з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачкою ОСОБА_1 надано суду Висновок будівельно-технічного дослідження №27-16 від 27.05.2016 року (а.с. 17-20), яким встановлено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , не відповідає правовстановлюючим документам на дану земельну ділянку. Площа земельної ділянки у користуванні становить 0,0586 га, площа земельної ділянки, згідно з правовстановлюючими документами становить 0,0596 га, таким чином різниця площі у користуванні становить 0,00102277 га. Згідно з наданою документацією, фактична площа земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 менше на 10,2277 кв.м, ніж площа цієї ж земельної ділянки, що надана у власність, відповідно до правовстановлюючих документів. Порушення меж встановлено по межі від А до Б, що граничить із земельною ділянкою ОСОБА_2 .
Натомість, відповідачка ОСОБА_2 . Висновок будівельно-технічного дослідження №27-16 від 27.05.2016 року не спростувала, власного дослідження суду не надала та не клопотала перед судом про проведення відповідної судової експертизи, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині незгоди з висновками суду щодо прийняття, як доказу, висновку будівельно-технічного дослідження, які бездоказово вказують, що порушення меж суміжних земельних ділянок відбувається саме на межі сторін (в точках А-Б, поворот точки 1,2,3).
При цьому, посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що в матеріалах справи немає доказів, що якраз на цій межі (в точках А-Б, поворот точки 1,2,3) є порушення, а не на трьох інших межах, і суд, не допитавши експерта в суді, зробив припущення щодо наявності порушення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наявність або ж відсутність порушень земельного законодавства на трьох інших межах земельної ділянки, яка належить позивачці ОСОБА_1 , не є предметом даного спору та не має правового значення для вирішення даного спору.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та встановив порушення прав позивачки на користування земельною ділянкою за адресою:   АДРЕСА_3 , ураховуючи, зокрема, Висновок будівельно-технічного дослідження №27-16 від 27.05.2016 року, у зв`язку з чим усунув ці порушення шляхом зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , кадастровий номер 1211000000:08:143:0021, реєстраційний номер 840219112110, площею 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: привести межу від точки А до точки Б у повну відповідність до землевпорядної документації.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діють адвокат Якименко С.Г. та ОСОБА_3 , просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 понесені нею витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1 200,00 грн., на підтвердження чого надала суду Акт вартості правничої допомоги, відповідно до умов Договору про надання правничої допомоги №413 від 10/2020 року (а.с. 163), складений та підписаний сторонами.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може,   за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу позивачці ОСОБА_1 надає адвокат Якименко С.Г., що підтверджено Ордером Серії АЕ №1072877 від 25 травня 2021 року. Сторонами складено Акт вартості правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, відповідно до якого гонорар адвоката становить 1 200,00 грн. (вивчення рішення суду першої інстанції, аналіз апеляційної скарги, складання відзиву, акту вартості робі та консультація щодо порядку подання відзиву, допомога у надісланні екземплярів відзиву іншим учасникам справи), із яких адвокату сплачено 300,00 грн. 
Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 1 200,00 грн., оскільки такі витрати зумовлені поданням відповідачкою апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яка залишена судом без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року- залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) гривень 00 (нуль) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 червня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: