Номер провадження: 22-ц/813/2144/21 
Номер справи місцевого суду: 520/20931/18
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
                Категорія: 30

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2021 року                                                                м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовною до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 4053606 грн. та відшкодування моральну шкоди у розмірі 1000000 грн., посилаючись на те, що він набув право власності на нежилі приміщення НОМЕР_4 та НОМЕР_1 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач незаконно й безпідставно заволодів майном ОСОБА_1 , отримав вигоду від цього та спричинив позивачеві шкоду своєю неправомірною, незаконною та цілеспрямованою поведінкою (а.с. 1-51).
18 червня 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Пучкова І.М.) у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення відшкодування матеріальної шкoди у розмірі 4053606 (чотири мільйони п`ятдесят три тисячі шістсот шість) грн. та моральної шкоди у розмірі 1000000 (один мільйон) грн. відмовлено (а.с. 213-215).
13 липня 2020 року засобами кур`єрської служби представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 направила апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року. Апелянт не згоден з рішенням вказаним рішенням, оскільки воно не відповідає ознакам законності та обґрунтованості, є таким, що винесено за відсутності дослідження доказів позивача, грубим ігноруванням обставин справи, також судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Апелянт пояснює, факт незаконного та безпідставного заволодіння ОСОБА_3 майном позивача підтверджується тим, що на підставі незаконного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2012 р. по справі № 1522/26678/12 відповідач зареєстрував за собою право власності на нежиле приміщення під № НОМЕР_2 , після чого передав приміщення своєму сину ОСОБА_5 , на підставі договору дарування від 27.12.2012 року. На думку апелянта, незважаючи на наявність недобросовісних дій відповідача, які були наслідком нанесення позивачеві суттєвих матеріальних збитків, суд першої інстанції проігнорував, не дослідив на не надав оцінку жодному доказу, не встановив фактичні дані, які мають значення для вирішення справи. В подальшому ОСОБА_3 фіктивно розділив спірне майно на дві самостійні квартири, яким були присвоєні нові номера № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , та вжив дії з переведення їх до складу житлового фонду, а в подальшому, квартиру НОМЕР_2 було продано. На думку апелянта позивачем повністю доведено факт того, що ОСОБА_3 незаконно заволодів майном ОСОБА_1 , а саме квартирами НОМЕР_2, НОМЕР_3, які розташовані за адресою АДРЕСА_2 . Отже апелянт зазначає, стосовно вимог ОСОБА_6 майно, що належало позивачу, юридично та фактично не збереглося в результаті створенні іншого майна, що позбавляє його права вимагати його повернення у свою власність, лише надає право ОСОБА_1 вимагати від ОСОБА_3 компенсації вартості набутого останнім майна без достатньої правової підстави. Крім того, ОСОБА_3 вимагає від ОСОБА_1 за заявою про збільшення позовних вимог, а саме стягнення 3% річних у загальному розмірі 73206,58 доларів США, що доводить недобросовісність по відношенню до ОСОБА_1 . Апелянт просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасувати. Прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
13.05.2021 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначив, що в 2012 році ОСОБА_1 від час розгляду судової справи з метою уникнення боргу по іпотеці ввів в оману ОСОБА_3 та суд, приховавши від них, що приміщення № НОМЕР_4 , № НОМЕР_1 знаходяться в іпотеці та визнав позов ОСОБА_3 про визнання права власності на це майно в рахунок погашення боргу за договором позики. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 року визнано право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно. На підставі цього рішення суду ОСОБА_3 зареєстрував право власності на нерухоме майно та подарував своєму сину ОСОБА_5 . У 2012 року жодних удаваних договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не укладалось (в справі немає ніяких доказів), був тільки договір позики 2006 року (що підтверджено розписками та судовими рішеннями, які набрали законної сили). У 2012-2013 роках ОСОБА_3 не вчиняв жодних дій щодо спричинення матеріальної шкоди ОСОБА_1 та відповідно моральної шкоди. Відповідач зазначає, що до суду не надано жодного доказу, що ОСОБА_3 ввів ОСОБА_1 в оману, жодного доказу вини ОСОБА_3 щодо завдання матеріальної та моральної шкоди. Тому відповідач просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
В процесі розгляду справи, з метою перевірки доводів апеляційної скарги та правильного вирішення справи по суті апеляційним судом були витребувані матеріали цивільної справи № 522/11737/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , треті особи - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, повернення майна у власність, а також матеріали цивільної справи № 1522/26678/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа КП «ОМБТІ та РОН» про визнання права власності для огляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні 13.05.2021 року представник апелянта ОСОБА_2 просила задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Заслухавши суддю-доповідача? пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків), так як не доведена незаконність заволодіння майном позивача, вина ОСОБА_3 вироком суду не встановлена, а тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Фактичні обставини справи
25.05.2006 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 60000 дол. США на строк до 25.05.2011 року для придбання нежилих приміщень НОМЕР_4 та НОМЕР_1, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язався у разі неповернення грошових коштів передати право власності на зазначені нежилі приміщення ОСОБА_3 , що вбачається з розписки.
ОСОБА_1 набув право власності на нежилі приміщення за № 204 загальною площею 47 кв.м. та № НОМЕР_1 загальною площею 47,3 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договорів купівлі-продажу від 07 липня 2006 року між ним та ВАТ «Антарктика», які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О.О., зареєстровані в реєстрі за № 299 та № 300 (а.с. 14,16).
Нежилі приміщення за № 204 та НОМЕР_1, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 були реконструйовані в одне приміщення та згідно технічного паспорту загальна площа приміщень після реконструкції в одне ціле приміщення склала 107, 8 кв.м.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Свячена Ю.Б.) від 30.11.2012 року визнано за ОСОБА_3 право власності на нежиле приміщення № НОМЕР_2, загальною площею 107,8 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19).
ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на нежиле приміщення за № НОМЕР_2 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 р., після чого передав право власності на спірне приміщення своєму синові, ОСОБА_3 , на підставі договору дарування від 27.12.2012 року. У подальшому, ОСОБА_3 розділив спірне майно на дві самостійні квартири, яким присвоєно нові номери № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , та перевів їх до складу жилого фонду на підставі декларацій про готовність об`єкта до експлуатації від 14.03.2013 р. №ОД 142130730122 та № ОД 142130730730225, загальною площею 49,1 кв. м. (житлова - 32,2 кв.м.) та 58,7 кв.м. (житлова - 28.2 кв.м.). Дані відомості наведені у відповіді КП «БТІ Одеської міської ради» від 21.05.2013 р. за №3448-05/535.
ОСОБА_5 продав квартиру під № НОМЕР_2 ОСОБА_6 , право власності за якою на спірне приміщення зареєстровано 31 березня 2013 року (договір купівлі-продажу № 3088 від 23.04.2013 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А.).
Апеляційним судом Одеської області 25.11.2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким було відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 про визнання права власності на нежиле приміщення № НОМЕР_2, загальною площею 107,8 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20-21).
У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: ПАТ «Укрсоцбанк», про витребування майна з чужого незаконного володіння. 
19.08.2015 року Приморським районним судом м. Одеси (головуючий суддя Погрібний С.О.) ухвалено рішення у справі № 522/11737/14, яким вирішено: у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна у власність відмовити в повному обсязі. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна у власність задовольнити частково:
витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру під № НОМЕР_3 (колишнє нежитлове приміщення № НОМЕР_1 ), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;
- виселити ОСОБА_5 з квартири під № НОМЕР_3 (колишнє нежитлове приміщення НОМЕР_1), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;
- повернути у власність ОСОБА_1 квартиру під № НОМЕР_3 (колишнє нежитлове приміщення НОМЕР_1), загальною площею 58,7 квадратних метрів житловою - 28,2 квадратних метрів, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22-25).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015 року зазначене рішення залишено без змін (а.с. 26-30).
Щодо дій ОСОБА_3 , Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відкриті кримінальні провадження № 12013170500002566 та № 2013170500002110 за фактом шахрайства та крадіжки, що вбачається з витягу з кримінальних проваджень від 04.03.2013 року та від 19.03.2013 року (а.с. 31,36), а також з постанов про скасування постанов про закриття кримінального провадження (а.с. 80, 81, 82-83).

Оцінка апеляційного суду
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
За ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Відповідно до положень статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. 
Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.
Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України (постанова ВС КЦС від 21.04.2021 року в справі № 333/4308/18).
Як було вище зазначено, 19.08.2015 року Приморським районним судом м. Одеси (головуючий - суддя Погрібний С.О.) ухвалено рішення у справі № 522/11737/14, яким вирішено: у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна у власність відмовити в повному обсязі. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна у власність задовольнити частково. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015 року зазначене рішення залишено без змін.
Приймаючи рішення від 19.08.2015 року в справі № 522/11737/14 Приморський районний суд м. Одеси виходив, зокрема, з того, що спірне майно (приміщення за адресою АДРЕСА_2 ) вибуло з володіння саме за волею ОСОБА_1 , який перебував в омані стосовно характеру його правових дій та стосунків з  ОСОБА_3 . При цьому суд роз`яснив ОСОБА_1 право вимоги від ОСОБА_3 компенсації вартості набутого останнім майна без достатньої правової підстави. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи вище наведене, оскільки позивачу було завдано матеріальної шкоди в зв`язку з введенням його в оману стосовно характеру його правових дій та стосунків з відповідачем, що було встановлено судовим рішенням в іншій справі, а отже позивач отримав право на відшкодування завданої йому шкоди, що передбачено положеннями ст. 230 ЦК України. На підставі наведеного, в зв`язку з тим, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в цій частині, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 4 053 606 грн.
Щодо доводів апелянта стосовно стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме в п. 3 роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності тощо. 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5 вказаної постанови).
Відповідно до прецедентної практики (наприклад, рішення від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України») Європейським судом з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина, повинна відчути страждання (моральну шкоду) і сам лише факт правопорушення має своїм наслідком спричинення моральної шкоди.
З врахуванням вище наведених встановлених обставин справи, зокрема введення позивача в оману щодо правовідносин, а також доказів, наданих позивачем, керуючись положеннями статті 23 ЦК України апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 100 000 грн.
Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Позивач разом з позовною заявою подав до суду заяву про попередній розрахунок витрат на правову допомогу. 28.02.2020 року позивач подав заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 528 000 грн. На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду додаткову угоду № 1 до угоди про надання правової допомоги, № 5-12/18 від 13.12.2018 року, відповідно до умов якої передбачений зміст послуг, кількість годин роботи адвоката, а також оплата послуг з представництва інтересів у суді в розмірі 528 000 грн. Також позивач надав до суду акт № 1 від 17.02.2020 року приймання-передачі виконаних послуг по угоді про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокатом були надані наступні послуги: вивчення та аналіз документів, що посвідчують право власності Клієнта на нерухоме майно (2 години), консультація Клієнта щодо порядку стягнення матеріальної та моральної шкоди (4 години), забезпечення дотримання Клієнтом досудового врегулювання спору (4 години), вивчення судової практики (5 годин), формування доказової бази, систематизація групування доказів, додатків до позовної заяви (4 години), складання тексту позовної заяви (5 годин), надання консультації Клієнту з питань відкриття провадження у справі, порядку і строків судового розгляду, порядку оскарження рішень суду та ухвал з процесуальних питань (4 години), складання апеляційної скарги на ухвалу від 26.12.2018 року (4 години), вивчення судової практики (4 години), складання процесуальних документів (2 години), направлення процесуальних документів відповідачу (1 година), правовий аналіз відзиву на позовну заяву (2 години), формування доказової бази, систематизації групування доказів та складання відповіді на відзив (4 години), юридичний супровід у судовому засіданні (10 годин, ціна 2800 грн за годину). Також вказаним актом визначений гонорар в сумі 500 000 грн (а.с. 193). Також позивач надав рахунок-акт № 1 згідно з угодою про надання правової допомоги від 17.02.2020 року на суму 500 000 грн, а також рахунок-акт № 2 на суму 28 000 грн (а.с. 191,192).
Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. За ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Відповідно до ст. 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18).
Отже, вирішуючи питання, щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу апеляційний суд, враховуючи підстави та предмет позовних вимог, обсяг роботи, виконаної адвокатом в системному взаємозв`язку з предметом позову, зважаючи на положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України (співмірність витрат на оплату послуг адвоката), вважає за необхідним стягнути компенсацію витрат на правничу допомогу у розмірі 56 000 грн. 
Таким чином, враховуючи вище наведене, встановлені обставини справи, роз`яснення судів вищої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) матеріальну шкоду в розмірі 4 053 606 (чотири мільйони п`ятдесят три тисячі шістсот шість) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 )на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) моральну шкоду в розмірі 100 000 (п`ять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) витрати на правову допомогу в розмірі 56 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                А.І. Дришлюк

                                                                М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                А.І. Дришлюк

13.05.2021 року                                                                 м. Одеса