П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/2719/20	

Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
ухвалу суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 29 квітня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                                       Димерлія О.О., Єщенка О.В.

секретар судового засідання                                        Недашковська Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дачно-будівельного кооперативу «Трудовий відпочинок» на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , Дачно-будівельного кооперативу "Трудовий відпочинок" до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради треті особи: Дочірнє підприємство "Інтергал-Буд" Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма"Інтергал", Одеська міська рада про визнання протиправними та скасування містобудівних умов та обмежень,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року Дачно-будівельний кооператив «Трудовий відпочинок» та ОСОБА_1 звернулись до суду з даним адміністративним позовом до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Дочірнє підприємство «Інтергал-Буд» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал», Одеська міська рада, з урахуванням заяви про зміну підстав позову (вхід.№21330/20 від 28.05.2020р.), про визнання протиправним та скасування Містобудівних умов та обмеження забудови земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (біля концертного майданчика) № 01-06/151 від 17.02.2015року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки не видавались компетентними органами, суперечать містобудівному законодавству, що має наслідком порушення прав та інтересів місцевих жителів 13 станції Великого Фонтану, зокрема ОСОБА_1 , членів ДБК «Трудовий відпочинок». Так, проведення будівельних робіт може призвести до втрати не лише будинків, але і до людських жертв, що можуть опинитися під завалами. Власники будинків, що розташовані на суміжних земельних ділянках з земельною ділянкою Дочірнього підприємства «Інтергал-Буд» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал», зазнають і фінансових втрат. Будівництво перекриває прямий доступ до моря та затінює суміжні ділянки, загрожує екології та екосистемі Чорного моря. В обґрунтування протиправності оскаржуваних містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки наведено аргументи щодо підроблення заяви та отримання МУО, факт відсутності офіційного видання спірних МУО, відсутність повноважень спірних МУО на підписання у начальника управління, суперечність МОУ цільовому призначенню земельної ділянки та містобудівній документації, тощо.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.20р. Дачно-будівельному кооперативу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ОСОБА_1 поновлено строк на звернення до суду із позовом про визнання протиправними та скасування Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (біля концертного майданчика) № 01-06/151 від 17.02.2015. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
28.05.2020р. за вхід. № 21330/20 представником позивачів до суду було подано заяву про зміну підстав позову (том 2 а.с.124-141).
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року, за клопотаннями представників Дочірнього підприємства «Інтергал-Буд» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал» провадження у справі № 420/2719/20 – закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Дачно-будівельним кооперативом «Трудовий відпочинок» подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, відмовити у задоволенні клопотання ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» про закриття провадження у справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив про те, що ДП «Інтергал-Буд» вже зверталось із аналогічним клопотанням про закриття провадження у справі, однак 19.08.2020р. судом було відмовлено у задоволенні такого клопотання. Посилання заявника на постанову ВП Верховного Суду від 15.04.2020р. у справі №727/8819/16-а суд визнав недоречним, оскільки предметом вказаної справи було оскарження суб`єктом господарювання рішень про надання містобудівних умов та обмежень іншому суб`єкту господарювання відносно забудови земельної ділянки, яка раніше передавалась у користування позивачеві, тобто дійсно між позивачем та третьою особою в зазначеній справі існував приватноправовий спір стосовно права забудови однієї земельної ділянки. Після цього, питання із приводу підсудності позовної заяви Одеському окружному адміністративному суду не виникало. Тобто, судом визнавався той факт, що справу належить розглядати саме за правилами адміністративного судочинства. Однак, після спливу шести місяців ДП «Інтергал-Буд» знову, зловживаючи своїми процесуальними права, звернулось до суду із ідентичним клопотанням нібито з причин того, що в підході до вирішення даного питання щодо юрисдикції адміністративних судів суттєво змінилася судова практика. При цьому, рішення судів, на які посилалось ДП «Інтергал-Бу» були прийняті у 2018р, 2019 та на початку 2020р., тобто практика, на яку послались третя особа у даній справі та суд, уже існувала на момент відмови суду в задоволенні попереднього клопотання про закриття провадження у справі. На думку апелянта, даний спір має вирішуватись саме адміністративним судом, адже має публічно-правовий характер, предметом спору порушується суспільний (а не приватноправовий) інтерес. Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 420/288/20 на думку апелянта є недоречним, оскільки предметом розгляду справи № 420/288/20 було виключно порушення особистих цивільних прав позивача. Проте, у даній справі предметом є саме порушення суспільного інтересу, у тому числі порушення прав територіальної громади м. Одеси на здорове та безпечне довкілля. Апелянт наголошує на тому, що спірні у рамках даної справи Містобудівні умови та обмеження від 17.02.2015р. № 01-06/151 є вихідними даними та основою для розроблення проектної документації відповідно до якої ДП «Інтергал-Буд» здійснює будівництво 9-ти поверхового комплекс «Ля-мер» біля підніжжя схилу АДРЕСА_1 , який в свою чергу є місцем розташування нерухомості членів ДБК «Трудовий відпочинок». Проведення будівельних робіт на підставі протиправних МУО від 17.02.2015р. може призвести до втрат не лише будинків, але і людських жертв, що можуть опинитись під завалами, адже зсуви ґрунтів уже мали місце на схилах між 12 та АДРЕСА_1 , де ДП «Інтергал-Буд» проводить роботи з будівництва дороги до комплексу апартаментів « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Крім того, будівництво 9-ти поверхового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » перекриває прямий доступ до моря місцевим жителям, затінює суміжні земельні ділянки, наносить невідворотну шкоду екосистемі узбережжя м. Одеси та навколишньому середовищу. Земельна ділянка на якій здійснюється будівництво розташована в прибережно-захисній зоні. До того ж, сам факт будівництва на підставі МУО, які не видавались у встановленому законом порядку та не відповідають містобудівному законодавству, робить територіальну громаду, місцевих жителів, беззахисними та посягає на встановлені законодавством порядки, порушує право жити відповідно до законодавства України. На думку апелянта, у даній справі відсутні будь-які позовні вимоги, які б носили приватний характер, оскільки предметом даної справи, як наголошується апелянтом є оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, яке порушує право позивачів та інших осіб на належні та безпечні умови життя, в тому числі шляхом доступу до місць загального відпочинку, парків, скверів, дендропарків, тощо, яке гарантоване ст. 3 Конституції України, положеннями ст.2 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950р. Також, апелянт посилається на положення Орхуської конвенції, нормами якої на думку ДБК «Трудовий відпочинок» представникам громадськості надано право оспорювати порушення національного законодавства у сфері довкілля незалежно від того, належать такі порушення прав на інформацію і на участь громадськості у процесі ухвалення рішень, гарантованих Орхуською конвенцією чи ні. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постанові від 15.02.2021р. по справі № 320/5710/20, апелянт вказує, що у позові ключовим питанням є саме невідповідність оскарженого рішення вимогам Закону про містобудівну діяльність, які в першу чергу захищають умови життєдіяльності людини, забезпечують захист територій, а тому ознак приватноправового характеру, що підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, не має. Органи місцевого самоврядування у даних спірних правовідносинах є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції. Обставинами, які підлягають доказуванню у цій справі, є виключно питання дотримання процедури видачі містобудівних умов та обмежень відповідачем, а отже, законність оскаржуваного рішення. Рішення Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке цей орган повинен виносити у порядку, на підставі та у спосіб, визначений Законом. Обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що недотримання встановленої законодавством процедури при прийнятті спірних містобудівних умов та обмежень  вимог закону, спричиняє публічно-правовий спір, пов`язаний із здійсненням відповідачем саме владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів. Відтак, апелянт наполягає на тому, що даний спір належить вирішувати саме за правилами КАС України.
14.06.2021р. (вхід. № 12938/21) від ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому вказано про необґрунтованість тверджень апелянта, мотивуючи тим, що позивачі фактично оспорюють містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, які є правовим актом індивідуальної дії та породжує права і обов`язки у першу чергу для тих суб`єктів, яким його адресовано і стосується прав саме цих суб`єктів, тобто ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал». В свою чергу, позивачі не були безпосередніми учасниками публічно-правових відносин, які виникли між Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради і ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал», та у межах яких прийняті спірні містобудівні умови та обмеження, а також не звертались до відповідача з метою реалізації своїх певних суб`єктивних прав у таких відносинах. Суд першої інстанції, на думку третьої особи правомірно звернув увагу, що захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із цивільних, житлових відносин, підлягає розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін. Таким чином, третя особам вважає, що судом першої інстанції було прийнято законну та обґрунтовану ухвалу про закриття провадження у даній справі.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» здійснюється будівництво 9-ти поверхового апарт-комплексу " ІНФОРМАЦІЯ_3 " за адресою: АДРЕСА_1 (біля концертного майданчику); кадастровий номер 5110136900:35:001:0005.
Будівництво здійснюється на земельній ділянці 1,0020 га, яка належить ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки під забудову на аукціоні, що укладений 27.12.2005 між ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» та Одеською міською радою, номер в реєстрі 4856, державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 915001 від 18.07.2006, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею.
В якості вихідних даних для проектування та подальшого будівництва 9-ти поверхового апарт-комплексу "Lamer" ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» використовує містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 17.05.2015 № 01-06/151 (т. І, а.с. 70-76), які видані Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради.
Позивачі ОСОБА_1 та ДБК «Трудовий відпочинок», який звернувся для захисту своїх членів, що проживають в безпосередній близькості з земельною ділянкою, на якій проводяться будівельні роботи, вважають містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 17.05.2015 № 01-06/151, які видані Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради, такими, що прямо порушують їх права та інтереси, оскільки жителі АДРЕСА_1 проживають в безпосередній близькості із земельною ділянкою, на якій проводяться будівельні роботи. Зокрема, власники будинків зазнають фінансових втрат. Само будівництво перекриває прямий доступ до моря та затінює суміжні ділянки, знецінює нерухомість (позивачі замовили проведення оціночно-будівельного експертного дослідження щодо визначення рівня зниження вартості нерухомості у зв`язку з будівництвом 9-поверхового апартамент-комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 »).
В заяві про зміну підстав позову, ОСОБА_1 та ДБК «Трудовий відпочинок» також наголошують на праві оскаржувати порушення законодавства, що стосується навколишнього середовища на підставі Орхуської конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, ратифіковану Законом України № 832-XIV від 06.07.99. Зокрема, позивачі переконані, що будівництво наносить шкоду екосистемі узбережжя м. Одеси та навколишньому середовищу, а також не може не призвести до забруднення екосистеми Чорного моря. В результаті будівництва, зокрема паркінгу, кількість вихлопних газів від автомобілів, які можуть одночасно перебувати, матиме шкідливу концентрацію для повітря та навколишнього середовища.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з наявності передбачених п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України підстав для закриття провадження у справі, з огляду на те, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що суд який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
В силу вимог п. 1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
За визначенням ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В силу приписів п. 2 ч.1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень, згідно з п.7 ч.1 ст. 4 КАС України, - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
У відповідності до п. 2 ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Як встановлено п. 1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що для того, щоб кваліфікувати спір як публічно-правовий, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою. Разом з тим сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було доречно у даному випадку враховано, що до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. 
Аналогічна правова позиція наведена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17, від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, від 22.01.2020 у справі №826/8592/16 тощо.
При цьому, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
В свою чергу, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Так, ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» здійснюється будівництво 9-ти поверхового апарт-комплексу " ІНФОРМАЦІЯ_3 " за адресою: АДРЕСА_1 (біля концертного майданчику); кадастровий номер 5110136900:35:001:0005.
Будівництво здійснюється на земельній ділянці 1,0020 га, яка належить ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки під забудову на аукціоні, що укладений 27.12.2005 між ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» та Одеською міською радою, номер в реєстрі 4856, державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 915001 від 18.07.2006, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею.
В якості вихідних даних для проектування та подальшого будівництва 9-ти поверхового апарт-комплексу "Lamer" ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» використовує містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 17.05.2015 № 01-06/151 (т. І, а.с. 70-76), які видані Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради.
Позивачі ОСОБА_1 та ДБК «Трудовий відпочинок», який звернувся до суду з метою захисту прав своїх членів, що проживають в безпосередній близькості з земельною ділянкою, на якій проводяться будівельні роботи, вважають містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 17.05.2015 № 01-06/151, видані Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради, такими, - що прямо порушують їх права та інтереси, оскільки жителі АДРЕСА_1 проживають в безпосередній близькості із земельною ділянкою, на якій проводяться будівельні роботи. Зокрема, власники будинків зазнають фінансових втрат. Само будівництво перекриває прямий доступ до моря та затінює суміжні ділянки, знецінює нерухомість (позивачі замовили проведення оціночно-будівельного експертного дослідження щодо визначення рівня зниження вартості нерухомості у зв`язку з будівництвом 9-поверхового апартамент-комплексу «Ля мер»).
В заяві про зміну підстав позову, позивачі наголошували на праві оскаржувати порушення законодавства, що стосується навколишнього природного середовища, екології на підставі Орхуської конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, ратифіковану Законом України № 832-XIV від 06.07.99. Зокрема, позивачі переконані, що будівництво наносить шкоду екосистемі узбережжя м. Одеси та навколишньому середовищу, а також не може не призвести до забруднення екосистеми Чорного моря. В результаті будівництва, зокрема паркінгу, кількість вихлопних газів від автомобілів, які можуть одночасно перебувати, матиме шкідливу концентрацію для повітря та навколишнього середовища.
Проте, повертаючись до суті (змісту, характеру) даного спору, що є визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів зазначає, що фактично позивачі оспорюють містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, які є правовим актом індивідуальної дії. Такий правовий акт породжує права й обов`язки у першу чергу для тих суб`єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), яким його адресовано і стосується прав саме цих суб`єктів, тобто Дочірнього підприємства «Інтергал-Буд» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал», на що доцільно звернув увагу суд першої інстанції,.
При цьому, ОСОБА_1 та ДБК «Трудовий відпочинок» не були безпосередніми учасниками публічно-правових відносин, які виникли між Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради та Дочірнім підприємством «Інтергал-Буд» Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтергал», та у межах яких прийняті оскаржувані містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, а також не зверталась до відповідача щодо реалізації своїх певних суб`єктивних прав у таких відносинах. Жодних актів, які були б наслідком здійснення відповідачем публічно-владних управлінські функції безпосередньо щодо позивачів і породжували б для них певні права, встановлювали обов`язки, у даному конкретному випадку не приймалось.
Як слідує з встановлених спірних обставин у даній справі та доводів позивачів, викладених у позові, заяві про зміну підстав позову та апеляційній скарзі, позивачами вказувались певні порушення органом державного архітектурно-будівельного контролю вимог чинного законодавства при виданні спірних містобудівних умов та обмежень.
При цьому, обґрунтування позову наявністю права оскаржувати порушення національного законодавства у сфері довкілля та навколишнього середовища, базується лише на припущеннях цих порушень, а мета позову – захист суспільного інтересу та порушених прав територіальної громади, не підтверджується жодними повноваженнями задля цього.
Отже, фактично звернення позивачів до суду із даним позовом обумовлено необхідністю захисту інтересів приватноправового характеру, які на їх думку порушені третьою особою внаслідок здійснення будівельних робіт, що в свою чергу призвело до обмеження прав позивачів, проживаючих в безпосередній близькості із земельною ділянкою, на якій ведеться будівництво, стосовно використання певних територій населеного пункту рекреаційного призначення з метою задоволення своїх власних життєвих потреб, загрози створення умов для погіршення життя та проживання, знецінення об`єктів нерухомості навколо будівництва.
З огляду на викладене вище, дана справа не підлягає розгляду адміністративним судом.
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано звернув увагу на те, що захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із цивільних, житлових відносин, підлягає розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу правовідносин.
В силу вимог ч.1 ст. 19 ЦК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Приписами ч.1 ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За визначенням ст. 21 ГПК України та 20 ЦПК України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Як встановлено п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України, до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу (ч.1 ст.21 ЦК України).
Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, вимоги про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є похідними і можуть бути розглянуті при вирішенні цивільним судом питання щодо законності проведення третьою особою будівельних робіт.
При цьому, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 30.01.19р. по справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
Правова позиція суду першої інстанції з якою погоджується апеляційний суд узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.08.2018р. по справі № 815/1568/16 та від 05.12.2018р. у справі № 804/3091/18, а також з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.02.2021р. по справі № 420/288/20, яка є останньою правовою позицією Верховного Суду у подібним правовідносинах та відповідно до приписів ст. 242 КАС України має бути врахована судами при розгляді подібних справ.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції закрив провадження у даній справі за наявності передбачених п.1 ч.1 ст. 238 КАС України.
Викладені в апеляційні скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції не підтвердились під час апеляційного розгляду даної справи, загалом є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Разом з цим, з огляду на приписи ст.157, ст. 256 КАС України, апеляційний суд також вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 03.04.2020р. втрачають дію з набранням законної сили ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2021р. про закриття провадження у даній справі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дачно-будівельного кооперативу «Трудовий відпочинок» - залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 420/2719/20- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено та підписано 25 червня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.