Номер провадження: 22-ц/813/4679/21 
Номер справи місцевого суду: 520/1123/19
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю: однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити дане житлове приміщення. 
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 із членами його сім`ї – дружиною ОСОБА_3 та малолітньою дитиною ОСОБА_4 заселились у квартиру позивача під час перебування останнього у м. Чернівці на операції, отримавши від позивача ключі від вхідних дверей для нагляду за квартирою, та у подальшому перешкоджають позивачу у володінні та користуванні квартирою, що і стало підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (ІПН невідомий) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_1 - відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року в повному обсязі.
В судове засідання, призначене на 20.05.2021 року о 13 год. 30 хв., сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
З метою належного повідомлення відповідача у справі про дату та час розгляду справи, апеляційний суд розмістив для ОСОБА_2 на офіційній веб-сторінці суду повідомлення про виклик у судове засідання, призначене до розгляду на 20.05.2021 року о 13 год. 30 хв
Також 14.05.2021 року до канцелярії апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, часі місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю: однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити дане житлове приміщення. 
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 , який являється сином позивача, разом із членами його сім`ї – дружиною ОСОБА_3 та малолітньою дитиною ОСОБА_4 заселились у квартиру позивача під час перебування останнього у м. Чернівці на операції, отримавши від позивача ключі від вхідних дверей для нагляду за квартирою, та у подальшому перешкоджають позивачу у володінні та користуванні квартирою.
З наданих позивачем в якості додатків до позову, а саме копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 придбав дану квартиру за 149 800 грн. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно також вбачається, що позивач є власником спірної квартири.
Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Київського районного відділу поліції в м. Одесі та відповідно до наявних в матеріалах справи відповідей з Київського районного відділу поліції в м. Одесі від 20.11.2018 року та 10.12.2018 року ОСОБА_1 роз`яснено право звернення до суду, у зв`язку із тим, що між ним та ОСОБА_2 виникли цивільно-правові відносини.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку про недоведеність належними та допустимими доказами позивачем своїх позовних вимог та обґрунтованості способу захисту своїх порушених прав. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України ).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 
Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
В поданій апеляційні скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на те, що ним були надані належні докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а саме на думку апелянта ними виступають договір куплі-продажу та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у яких зазначено право власності за позивачем. Також апелянт посилається на надані йому відповіді з Київського районного відділу поліції в м. Одесі від 20.11.2018 року та 10.12.2018 року, в яких ОСОБА_1 роз`яснено право звернення до суду, у зв`язку із тим, що між ним та ОСОБА_2 виникли цивільно-правові відносини.
На вказані посиланння апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно позовної заяви, позивач заявив вимоги на підставі ст 387 ЦК України, якою передбачено витребування майна власником від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Звернення ОСОБА_1  до суду першої інстанції з позовною заявою до  ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення та надання позивачем документів про право власності на спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 згідно ст 387 ЦК України, оскільки позивач повинен визначитися зі способом захисту своїх порушених прав та обгрунтувати їх.
Так, статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Таким чином, апеляційний суд зазначає, що у випадку наявності у позивача обґрунтованих підтверджень порушення його прав як власника він самостійно повинен визначитись із тим, які саме права порушуються : право на користування ( проживання), право на володіння, або право на розпорядження його власністю та визначитись із способом захисту порушеного права: вселення в квартиру у випадку перешкод у користуванні, виселення осіб які незаконно знаходяться у квартирі або інший спосіб. 
Недоведеність доказами своїх позовних вимог та необґрунтованість визначеності способу захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 31.05.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 О.С.Комлева

С.М.Сегеда