ПОСТАНОВА 
Іменем України
15 квітня 2021 року                                                 м. Кропивницький
справа № 405/5202/20
провадження № 22-ц/4809/537/21 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.
        секретар Гончар В.В. 
учасники справи:
представник Державної казначейської служби України-Марченко В.Б.
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький  цивільну справу за апеляційною скаргою  Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.12.2020, суддя Шевченко І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача Прокуратура Кіровоградської області про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача Прокуратура Кіровоградської області про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.01.2013 року на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, за фактом привласнення розтрати бюджетних коштів посадовими особами Державного управління охорони навколишнього середовища в Кіровоградській області та незаконного нарахування та виплати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надбавки до заробітної плати за допуск до державної таємниці на загальну суму 21 520,85 грн., СУ УМВС України в Кіровоградської області було внесено відомості до ЄРДР за № 42013120000000001 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України.
09.08.2013 року виконуючим обов`язки прокурора Кіровоградської області, старшим радником юстиції Жолонко С.П., йому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 191 КК України.
12.08.2013 року слідчий відділу СУ УМВС України в Кіровоградській області Павліченко К.Ю. звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з клопотанням про забезпечення кримінального провадження: обрання міри запобіжного заходу у виді застави. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.08.2013 року в задоволенні клопотання слідчого про обрання міри запобіжного заходу у вигляді застави відмовлено та до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
16.08.2013 року слідчий відділу СУ УМВС України в Кіровоградській області Павліченко К.Ю. звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з клопотанням про арешт майна. 19.08.2013 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда було задоволено клопотання слідчого СВ СУ УМВС України в Кіровоградській області Павліченка К.Ю. про застосування заходу забезпечення кримінального провадження - накладено арешт на його власний автомобіль «SKODA Super Classic» 2007 року випуску, у вигляді тимчасового позбавлення можливості розпоряджатися вищезазначеним майном.
19.08.2013 року йому було вручено обвинувальний акт і справу скеровано до суду.
Органом досудового розслідування йому було пред`явлено обвинувачення у тому, що він працюючи начальником Управління в Кіровоградській області Державного управління - охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області вчинив заволодіння чужим майном та розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 191 КК України.
Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.04.2014 року у справі № 405/8014/13-к його було виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення.
Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12.12.2014 року у справі № 11-кп/781/503/14 вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.04.2014 року скасовано, його було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.191 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в державних органах строком на три роки.
22.07.2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ за касаційною скаргою його захисника та прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді апеляційної інстанції було переглянуто вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 12.12.2014 року, вказаний вирок було скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
18.11.2015 року ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.04.2014 року, яким його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.191 КК України та виправдано - залишено без змін.
В результаті неправомірних дій правоохоронних органів, які виразились в незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності за діяння, в якому відсутній склад злочину, тривалому відриві від звичного способу життя, руйнації життєвих планів та соціальних зв`язків, приниженні честі, гідності та ділової репутації, він впродовж тривалого часу був позбавлений можливості вести звичний спосіб життя, переносив дискомфортні умови існування, був вимушений пристосовуватись до несприятливих обставин, його нормальні життєві зв`язки були порушені, що вимагало додаткових зусиль для організації життя.
Починаючи з 09.08.2013 року кардинально змінився його звичний спосіб життя, зруйнувалися всі плани та значно погіршився стан здоров`я. Під час досудового розслідування проводились слідчі дії, допитувались в якості свідків колеги та співробітники, проводились перевірки та обшуки на його робочому місці, що було дуже принизливо і негативно відзначилось на стані здоров`я. Маючи загальний стаж роботи більше 30 років та більше 15 років стажу державної служби, позитивну репутацію як серед колег так і своєму особистому оточенні, ситуація зі звинуваченням у злочині, якого він не вчиняв, дуже негативно вплинула на соціальні зв`язки, на відносини з друзями і колегами. Оскільки після такого серйозного звинувачення одні друзі та колеги його підтримували, інші відвернулися і все це він вимушений був пережити.
Після внесення відомостей в ЄРДР та проведення даних слідчих дій його було відсторонено з роботи 09.09.2014 року, що підтверджується наказами про звільнення № 337-о від 09.09.2014 року та № 122-о від 09.09.2014 року. Він вимушений був відстоювати свою ділову репутацію та право на працю у судовому порядку. Згідно постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.11.2014 року його було поновлено на посаді з 10.09.2014 року та згідно наказу Голови Державної екологічної інспекції України від 30.06.2015 року № 171-о його було поновлено на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Кіровоградській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області з 10.09.2014 року.
Починаючи з 2013 року і весь час коли перебував під слідством і судом, він вимушений був постійно доводити свою невинуватість як перед судом так і перед друзями та колегами, на підставі цього дуже погіршилось здоров`я, в 2016 році він отримав другу групу інвалідності, майже щомісяця перебував у лікарні з серцевими приступами, що підтверджується листками непрацездатності та довідками до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.
Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, упереджене ставлення працівників правоохоронних органів під час досудового слідства, тривалий час перебування під слідством та судом, негативно вплинуло на почуття та душевний стан, та стан здоров`я і завдало душевних та моральних страждань та також моральної шкоди, яку він оцінює на суму 2 000 000,00 грн. і яка має бути відшкодована державою.
Просив стягнути Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 000,00 грн., завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.12.2020 позов задоволено частково.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що Казначейство не є учасником спірних правовідносин, не здійснювало будь-яких протиправних або незаконних дій відносно позивача відповідно не є належним відповідачем по справі. Крім того позивач не надав належних доказів в частині завдання йому моральної шкоди. Суд невірно визначився із розміром моральної шкоди, оскільки розмір мінімальної заробітної плати складає 4 723 грн., тому розмір моральної шкоди повинен складати 160 582 грн.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.02.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.
До суду надано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги. 
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09.03.2021 справу призначено до розгляду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що СУ УМВС України в Кіровоградській області 03.01.2013 року внесено відомості до ЄРДР за № 42013120000000001 за фактом привласнення, розтрати бюджетних коштів посадовими особами Державного управління охорони навколишнього середовища в Кіровоградській області та незаконного нарахування та виплати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надбавки до заробітної плати за допуск до державної таємниці на загальну суму 21 520,85 грн., за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.
Позивачу ОСОБА_1 12.08.2013 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.08.2013 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу - застави відносно підозрюваного ОСОБА_1 . За клопотанням слідчого, 15.08.2013 року обрано запобіжних захід - особисте зобов`язання.
За результатами досудового розслідування 22.08.2013 року затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 та 22.08.2013 року, у порядку ст. 293 КПК України, передано до Ленінського районного суду м. Кіровограда для розгляду по суті
Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда області від 22.04.2014 року ОСОБА_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, виправдано на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України за відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення.
Вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 12.12.2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в державних органах строком на 3 роки.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 року вирок апеляційного суду Кіровоградської області від 12.12.2014 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18.11.2015 року вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.04.2014 року залишено без змін.
Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період з 12.08.2013 року, дата повідомлення йому про підозру, до 18.11.2015 року (дата набрання законної сили виправдовувального вироку), а всього 27 місяць та 6 днів.
Суд першої інстанції зазначив, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2020 року, який складає 4 723 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем надані обґрунтування та доведені відповідно до п.5 Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03. 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наявність завданої йому моральної шкоди, необхідність застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що незаконне кримінальне переслідування, обмеження громадянських прав і свобод, для позивача були вкрай стресовою (психотравмуючою) ситуацією, призвели до руйнування значущих взаємовідносин з оточенням, моральних цінностей та викликало значні негативні переживання: обурення, приниження, сорому, тривалої емоційної напруги, тривоги, невизначеності, необхідності виправдовуватись та доводити свою невинність в інкримінованих діяннях, втрати можливостей самореалізації, приниження його честі та гідності, сприяли суттєвому зниженню авторитету серед оточуючих, поваги та доброзичливого ставлення. Тривалий час він був позбавлений можливості вільно жити, вільно реалізовувати себе як особистість та у професійному житті, пересуватись за власним вибором та планувати власний час, безпідставність чого особливо принижувала мою людську гідність, відновлення його порушених прав у судовому порядку. На даний час позивач має другу групу інвалідності.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру  правопорушення,  глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості, а тому в цій частині розмір моральної шкоди, завданої позивачеві судом визначається в сумі 300 000 грн., які суд вважав за необхідне стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції  за правилами, встановленими  для розгляду  справи  в порядку спрощеного  позовного провадження  з викликом  учасників справи. 
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України мотивуючи свій позов тим, що у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності перебував під слідством та судом у період з 12.08.2013 року, дата повідомлення йому про підозру, до 18.11.2015 року (дата набрання законної сили виправдовувального вироку), а всього 27 місяць та 6 днів тому просив на відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 2 000 000 грн. 
Задовольняючи позов суд першої інстанції стягнув з Державної казначейська служба України за рахунок державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 300000 грн.
Суд дійшов висновку, що наявні умови та підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди. Державна казначейська служба України є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів.
Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав. 
Частиною першою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Відповідно до пунктів 1, 1.1  частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду; незаконного взяття і тримання під вартою.
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
У частинах п`ятій, шостій статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 цього Закону. 
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.
У статтях 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови  від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
У пункті 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.
Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Однак в порушення вимог наведеної правової норми суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.
Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі лише Державну казначейську службу України, яка є органом, що здійснює тільки списання коштів з державного бюджету, і не залучивши органи, дії яких, за твердженням позивача, призвели до завдання йому моральної шкоди, суд не встановив всіх фактичних обставин справи, які необхідні для визначення розміру відшкодування цієї шкоди. Державна казначейська служба України таких дій відносно позивача не вчиняла, тому й об`єктивно не могла надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові.  
Подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц , Постанові Верховного суду від 26 лютого 2020 року справа № 366/2026/18, провадження № 61-18442св19, Постанові Верховного суду від 01 липня 2020 року справа № 591/5911/17 провадження № 61-41860св18.
Приймаючи до уваги встановлені обставини суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно визначився з належним відповідачем по справі і ухвалив рішення, яке не ґрунтується на нормах діючого законодавства.
Відповідно до п. 1  ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,
                         
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.12.2020, скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача Прокуратура Кіровоградської області про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, відмовити. 
Судові витрати компенсувати за рахунок держави.
Повний текст постанови складено 20.04.2021.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: