П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8704/20	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді:  Бойка А.В.
суддів: Федусика А.Г. ,  Шевчук О.А. 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:
          У вересні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому просила суд: визнати протиправною та скасувати податкову вимогу №Ф-43127-17у від 28.03.2018 року; стягнути завдану протиправними діями та бездіяльністю відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4801 грн.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року позов задоволено частково.
          Визнано протиправною і скасовано вимогу Головного управління ДФС в Одеській області від 28.03.2018 року №Ф-43127-17 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 4800,76 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
          Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог ФОП ОСОБА_1 , 25.01.2021 року Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
          В своїй скарзі апелянт зазначає, що згідно облікових даних інформаційної системи органів доходів та зборів  за ФОП ОСОБА_1 рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 4800,76 грн., а тому Головним управлінням ДФС в Одеській області правомірно, на виконання вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», сформовано податкову вимогу від 28.03.2018 року №Ф-43127-17 та направлено її на виконання до органу державної виконавчої служби. 
          У зв`язку з цим, в апеляційній скарзі податкового органу ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ФОП ОСОБА_1 з прийняттям у відповідній частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову.
          Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 до 01 липня 2017 року  перебувала на загальній системі оподаткування та обліковувалась у Державній податковій інспекції Суворовського району міста Одеси.
З 01.07.2017 року позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування, є платником єдиного податку 3 групи, обліковується у Державній податковій інспекції Приморського району міста Одеси.
          В поданій позивачем у січні 2018 року звітності про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік, ФОП ОСОБА_1 нараховано єдиний внесок у розмірі 704,00 грн. на місяць, 2112,00 грн. на квартал та, відповідно, 8448,00 грн. на рік.
          При цьому, самостійно нараховані позивачем суми єдиного внеску були нею сплачені щоквартальними платежами, що підтверджується наявними в матеріалах спарави банківськими квитанціями.
          З матеріалів справи, також, вбачається, що ФОП ОСОБА_1 у січні 2019 року подано Звітність про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік, згідно якої позивачем самостійно нараховано єдиний внесок, зокрема, за перший квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн. (819,06 грн. на місяць), та сплачено вказану суму нарахованого єдиного внеску квитанцією №60 від 16.04.2018 року.
28.03.2018 року Головним управлінням ДФС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-43127-17, якою ФОП ОСОБА_1 повідомлено, що станом на 28.02.2018 року за нею рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 4800,76 грн. та зобов`язано сплатити вказану суму боргу. 
          Не погоджуючись з правомірністю зазначеної вимоги про сплату боргу ФОП ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку. 
Вимоги позову обґрунтовувала тим, що починаючи з 2012 року по дату складення податкової вимоги всі податкові зобов`язання зі сплати єдиного внеску та інших податкових платежів позивачем виконано добровільно та у повному обсязі. Внаслідок неправомірних дій відповідача державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №56853131 на підставі податкової вимоги №Ф-43127-17 від 28.03.2018 року та накладено арешт на все майно позивача. У зв`язку з цим, позивач зазнала моральної шкоди у розмірі 4801,00 грн., розмір якої обґрунтовувала своїм похилим віком, стресом від участі у виконавчих діях у ролі боржника та накладеним арештом на майно, порушенням нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенням стосунків з оточуючими людьми.
          Суд першої інстанції, задовольняючи позов ФОП ОСОБА_1  в частині вимог про визнання протиправною і скасування вимоги Головного управління ДФС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 28.03.2018 року №Ф-43127-17 виходив з того, що за наявності у позивача станом на 31.12.2017 року переплати по ЄСВ та враховуючи своєчасність сплати нею ЄСВ за 2017 рік та за І квартал 2018 року, що підтверджено відповідними квитанціями, винесення відповідачем 28.03.2018 року вимоги про сплату позивачем боргу (недоїмки) по ЄСВ на суму 4800,76 грн., станом на 28.02.2018 року, є протиправним.
          Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
          Відповідно до пункту 2 частини першої  статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від  08 липня 2010 року №2464-VI  (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
          Згідно п.4, п.5 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок; мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
          Частиною 3 статті 6 Закону №2464-VI передбачено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.
          Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
          Згідно ч.5 ст.8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної   статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
          Частиною 2 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
          Згідно ч.12 ст.9 Закону №2464-VI, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
          Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, п.п. 1, 2 пункту 5 Розділу IV якої передбачено обчислення і строки сплати єдиного внеску платниками, зазначеними у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції:
1) обчислення сум єдиного внеску зазначеною категорією платників здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності) та результатів перевірок діяльності таких осіб, що призвела до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб;
2) платники, визначені підпунктом 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) пункту 1 розділу II цієї Інструкції, здійснюють розрахунок єдиного внеску за календарний рік до 10 лютого наступного року на підставі даних річної податкової декларації. При визначенні доходу (прибутку), з якого сплачується єдиний внесок, враховується кількість місяців, у яких отримано дохід (прибуток).
          Варто зазначити, що з 01.01.2017 року до ст.7 Закону №2464-VI було внесено зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного соціального внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного року. Якщо раніше такі платники ЄСВ мали право самостійно визначати базу нарахування ЄСВ у разі відсутності доходу і сплатити суму єдиного соціального внеску з урахуванням встановленої максимальної величини бази нарахування ЄСВ та розміру мінімального страхового внеску, то з 01.01.2017 року таке самостійне визначення бази для нарахування ЄСВ стає їх обов`язком.
Сторонами у справі не заперечується, що до 1 січня 2017 року ФОП ОСОБА_1 не нараховувала ЄСВ через відсутність доходу, що підтверджується відповідними Звітами по ЄСВ. Твердження відповідача про те, що у позивача виникла заборгованість по ЄСВ за 2013 рік спростовуються поданими позивачем паперовими звітами за 2012 по 2016 роки, з яких вбачається, що позивач самостійно не нараховувала єдиний соціальний внесок через відсутність доходу.
          Ухвалою від 30.11.2020 року суд першої інстанції витребував у відповідача засвідчені належним чином паперові копії Звітів по ЄСВ ФОП ОСОБА_1 за 2013 рік, однак зазначеного доказу, належним чином оформленого, Головне управління ДПС в Одеській області суду не надало. 
          Також, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, станом на 31.12.2017 року у позивача рахувалася переплата по сплаті ЄСВ у розмірі 1535,24 грн., а протягом 2017 року та І квартал 2018 року ФОП ОСОБА_1 сплачувала єдиний соціальний внесок  своєчасно, що підтверджується квитанціями №56 від 10.04.2017 року на суму 2112 грн., №6 від 18.07.2017 року на суму 2112 грн., №5 від 21.09.2017 року на суму 2112 грн., №70 від 20.12.2017 року на суму 2112 грн. та №60 від 16.04.2018 року на суму 2457,18 грн.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головним управлінням ДПС в Одеській області, як суб`єктом владних повноважень, на якого ч.2 ст.77 КАС України покладено обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих ним рішень, не доведено в судовому порядку законності вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 28.03.2018 року №Ф-43127-17
          Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, чи про не повне з`ясування судом обставин справи.
          Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
          Одночасно, колегія суддів зазначає, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні пункту 6 частини 6 статті 12 КАС України.
Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.
          А відтак, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
          З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року - без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Бойко А.В.	
Судді	    	Федусик А.Г.    Шевчук О.А.