Постанова 
Іменем України
 
18 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 615/1337/19
провадження № 61-11403св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,                             Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 березня 2020 року у складі судді Токмакової А. П. та постанову Харківського апеляційного суду                   від 30 червня 2020 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В.,             Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . Після її смерті залишилось спадкове майно: 1/4 частина будинку АДРЕСА_1 ; 1/4 частина будинку АДРЕСА_1 ; 1/2 частина земельної ділянки площею 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,1504 га - для ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане майно ОСОБА_4 прийняла у спадок після смерті чоловіка ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є його батьком. ОСОБА_4 набула право на обов`язкову частку в належному ОСОБА_5 спадковому майні як дружина, що пережила спадкодавця, однак за життя правовстановлюючих документів на спадщину не оформила.
Через похилий вік матері, він, як єдиний син, здійснював постійний догляд за нею, проживаючи однією сім`єю в будинку АДРЕСА_1 . На час своєї відсутності за місцем реєстрації матері             ОСОБА_5 винаймав доглядальницю, що було обумовлено складними умовами праці, які нерозривно пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними, оскільки працює водієм-далекобійником вантажного автомобіля і за робочим графіком часто здійснює перевезення вантажів за межі України. На день смерті матері, він перебував у робочому відрядженні в республіці Казахстан. Посилаючись на відмітки у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, звертає увагу, що періоди перебування позивача в Україні між робочими відрядженнями є різними - короткотривалими та довготривалими.
30 травня 2018 року він відбув у чергове робоче відрядження до м. Астана Республіки Казахстан, з якого повернувся до України 18 липня 2018 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини. Своїм правом на подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері він не скористався через те, що йому не було відомо про певні обставини, які в сукупності з його відсутністю в Україні, як на час відкриття спадщини, так і на час спливу шестимісячного строку для її прийняття свідчать про поважність причин пропуску строку на подання заяви до нотаріальної контори.
Звернувшись до нотаріальної контори, він дізнався, що у березні 2013 року   ОСОБА_4 склала заповіт на користь онука ОСОБА_2 , а 11 квітня 2014 року заповіла належну їй частку в будинку АДРЕСА_1 - онучці ОСОБА_3 . Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрита спадкова справа № 45/2018. Спадкоємцями, які прийняли спадщину на підставі заповітів, є онуки спадкодавця - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Не знаючи про складені матір`ю заповіти, він помилково вважав, що є єдиним спадкоємцем, а тому матиме можливість оформити спадок в будь-який час.
Зазначав, що станом на 13 грудня 2017 року, він був пенсіонером за віком, оскільки йому виповнилось 60 років, а тому він має обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті матері згідно з статтею 1241 ЦК України. Його обов`язкова частка у спадщині, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 становить - по 1/8 частині будинків та по 1/4 частині земельних ділянок.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_5 просив суд визначити йому додатковий строк в три місяці, для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 04 березня           2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду                   від 30 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_5 не надав належних та допустимих доказів, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, у зв`язку з чим позивач не виконав свій процесуальний обов`язок щодо доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Час між робочими відрядженнями ОСОБА_5 був достатнім для звернення до нотаріальної контори з метою реалізації своїх спадкових прав. Так, на час смерті матері            ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач перебував за межами держави та повернувся до України 18 грудня 2017 року. Наступна відмітка у закордонному паспорті датована 10 лютого 2018 року. Оскільки пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку, правові підстави для задоволення позову відсутні.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2020 року до Верховного Суду,  ОСОБА_5 через адвоката Перепелицю О. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, відповідно до яких поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема, складні умови праці, які пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі, закордонними, необізнаність спадкоємців про наявність заповіту.
Суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів щодо перетину державного кордону України позивачем. Зокрема, за клопотанням представника відповідача, ухвалою суду                 від 25 листопада 2019 року з Державної прикордонної служби України витребувано інформацію про перетинання позивачем державного кордону України у період з 13 грудня 2017 року по 13 червня 2018 року. На виконання вказаної ухвали суду, Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України повідомлено, що відомостей про перетинання державного кордону України у період з 13 грудня 2017 року по 13 червня 2018 року громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в базі даних не виявлено. При цьому, дату народження позивача в ухвалі суду від 25 листопада 2019 року зазначено неправильно, а саме замість 01 грудня 1957 року, зазначено ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином, при ухваленні рішення суд прийняв як належний та допустимий доказ дані про перетин державного кордону у запитуваний проміжок часу іншою особою, а не позивачем. Після прибуття зі службового відрядження до України, ОСОБА_5 направив письмове звернення до Державної прикордонної служби України про надання інформації щодо перетину ним державного кордону, з правильним зазначенням особистих даних. 31 березня 2020 року надано відповідь № 184/К-4509 від 27 березня 2020 року, якою підтверджується відсутність ОСОБА_5 в Україні у періоди: з 22 листопада 2017 року по 21 грудня 2017 року; з 05 лютого 2018 року по 06 березня 2018 року; з 01 квітня 2018 року по 01 травня 2018 року, а також те, що 04 червня 2018 року, тобто наприкінці шестимісячного строку для прийняття спадщини, який сплинув 13 червня 2018 року, позивач вибув з території України через пункт пропуску «Чорноморський рибний порт». Проте, судами не враховано вказані обставини.
Разом з тим, вказуючи, що позивач мав можливість подати заяву про прийняття спадщини у періоди, коли він знаходився в Україні в проміжках часу між службовими відрядженнями, а не протягом усього шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, суди фактично обмежили позивача у строках подання цієї заяви періодами між службовими відрядженнями, не враховуючи факту його відсутності в Україні наприкінці строку.
Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну  скаргу
У жовтні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , у якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що позивач після відкриття спадщини не подав до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Також, позивач скористався своїм правом та не прийняв спадщину у встановлений законом строк. ОСОБА_3 є спадкоємницею за заповітом і до неї з письмовими заявами про прийняття спадщини позивач не звертався, відмову позивач не отримував, а отже право позивача не було порушено.
Разом з тим, враховуючи обізнаність про особливості роботи, позивач мав розраховувати та бути свідомим до своїх прав. В час коли він повертався до України, він мав можливість звернутися до нотаріальних установ та реалізувати своє право.
Таким чином, жодних доказів того, що у межах строку, наданого законодавством, позивач вчинив дії, які б свідчили про прийняття ним спадщини, він не надав.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина.
За життя ОСОБА_5 склав заповіт за умовами якого заповів: сину                            ОСОБА_5 - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ; онучці ОСОБА_3 - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 
05 березня 2013 року позивач звернувся до Гонтовоярської сільської ради Валківського району Харківської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яка посвідчена секретарем сільської ради та зареєстрована в реєстрі за № 74.
Згідно з витягом від 14 березня 2013 року № 33478812 про реєстрацію в Спадковому реєстрі за заявою позивача відкрита спадкова справа № 61/2013.
Оскільки на момент смерті ОСОБА_5 його дружина ОСОБА_4 була непрацездатною (пенсіонеркою), вона успадкувала обов`язкову частку у спадщині.
За законом ОСОБА_4 , як спадкоємиці першої черги після смерті чоловіка належала б 1/2 частка у всьому його майні, однак через наявність заповіту, складеного на користь позивача та онучки ОСОБА_3 , частка у спадщині дружини становить половину від 1/2, тобто дорівнює 1/4 всього майна ОСОБА_5 .
Таким чином, ОСОБА_4 успадкувала по 1/4 частині житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , мати позивача.
З листа Валківської державної нотаріальної контори Харківської області                         від 14 грудня 2018 року № 1774/02.14 вбачається, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрита спадкова справа № 45/2018. Спадкоємцями, які прийняли спадщину, є онуки померлої - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі заповітів спадкодавця. Про прийняття спадщини вони подали до нотаріальної контори заяви, справжність підпису на яких засвідчено нотаріально. Будь-які інші заяви до контори станом на 14 грудня 2018 року, не надходили. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом на підставі статті 1261 ЦК України. Крім того, позивач був непрацездатним за віком сином спадкодавця на час відкриття спадщини і має право на обов`язкову частину у спадщині, яка складає 1/2 частину всього майна спадкодавця.
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 08 квітня                  2019 року у справі № 615/177/19, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання на день смерті зі спадкодавцем ОСОБА_4 та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові                  від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду                     від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18),                 від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19),                      від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19),                           від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними;                                             4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені позивачем причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. 
Разом з тим, у позивача було достатньо часу подати заяву про прийняття спадщини у періоди, коли він знаходився в Україні. Також, зазначені позивачем обставини не перешкоджали останньому подати протягом шести місяців заяву про прийняття спадщини шляхом надіслання поштою такої заяви із нотаріальним засвідченням справжності її підпису.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 колегія суддів не приймає до уваги з огляду на те, що фактичні обставини в цій справі є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.
Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку судів не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 березня             2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко

 
С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук