КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа №759/9470/20                                                               Головуючий у І інстанції Ул`яновська О.В.
Провадження №22-ц/824/3662/2021                                    Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Мілетич Ольги Олегівни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
 
УСТАНОВИВ:
 
у червні 2020 р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просила суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовувалатим, що спірна квартира була передана позивачу та її мамі у користування 25.04.1994 на підставі розпорядження №485 представника Президента України за участі Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва та перебуває у комунальній власності. Наймачем квартири після смерті матері виступає позивач, яка проживає у ній разом із сином. У вказаному житлі зареєстрований також відповідач, проте тривалий час понад 6 місяців він не проживає за своїм місцем реєстрації, квартирою не користується та не цікавиться, внаслідок чого позивачу доводиться самостійно нести додаткові витрати на утримання житла по кількості зареєстрованих осіб у ньому, при цьому позивач не чинить перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням, а також їй не відомо про теперішнє місце проживання відповідача, оскільки сторони не підтримують контакт, а відповідач самостійно на зв`язок не виходить.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Мілетич О.О., звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам по справі, які були надані сторонами, зокрема актам про не проживання, показам свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Судом не враховано, що відповідач не проживає у спірному житлі з 2015 року, оскільки більше шести років перебуває за кордоном, має там житло і даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Позивач зазначає, що доводи відповідача про наявність перешкод у користуванні спільним житлом, не були ним доведені належними та допустимими доказами.
Позивач вказує, що свідому зміну (вибір) відповідачем місця проживання за межами України не можна вважати поважною причиною відсутності відповідача по місцю реєстрації в Україні. Відповідач свідомо виїхав в Італію на довгий період з метою працевлаштування, мав короткострокові трудові відносини, проте навіть за умови відсутності роботи не повертався в Україну, а продовжував проживати там.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 316, 317, 391 ЦК України, оскільки вказана у позові квартира не є об`єктом права власності сторін.
Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Зубко А.О. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому йдеться про незгоду із доводами апеляційної скарги з огляду на їх необґрунтованість.
Так, представник відповідача вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення статті 47 Конституції України та ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, надав правильну оцінку доказам, поданим сторонами та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мілетич О.О. підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній. 
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Зубко А.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинноґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі розпорядження №485 від 25.04.1994 представника президента України квартира АДРЕСА_2 за участю Ленінградської районної державої адміністрації м. Києва, була передана у користування ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с. 5).
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).
Згідно довідки про забезпеченість житловою площею та комунальними послугами власником особового рахунку є ОСОБА_1 у однокімнатній квартирі    АДРЕСА_2 , а якій зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 7).
Згідно актів від 13.01.2020 року, 10.03.2020 року та 29.05.2020 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою:   АДРЕСА_1 не проживає понад 6 місяців, особистих речей у житловому приміщенні немає, користування житловим приміщенням не здійснює понад 6 місяців, про що свідчать сусіди-свідки, які склали даний акт (а.с. 10-12).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту непроживання  ОСОБА_3 за місцем реєстрації понад визначені законом строки без поважних причин, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК Українищодо оцінки доказів.
Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. 
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, пункт 47).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖКУкраїнської РСР та вказано, що: "збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖКУкраїнської РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".
Зі змісту показів свідків, допитаних судом першої інстанції, вбачається, що у відповідача ОСОБА_3 склались неприязні стосунки із співмешканцем своєї сестри ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , який проживає у спірному житловому приміщенні, що стало підставою для залишення відповідачем помешкання, де він постійно проживав. 
Реалізація, в подальшому, відповідачем свого права на працевлаштування за кордоном є поважною причиною відсутності відповідача за місцем свого проживання та не свідчить про втрату ним інтересу до єдиного житла, в якому він зареєстрований.
Доказів, які підтверджують факт виїзду ОСОБА_3 на постійне місце проживання до Італії позивачем не надано та в ході розгляду справи судом не здобуто.
Таким чином, перевіривши доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК УРСР строки, надавши оцінку поданим сторонами доказам та врахувавши обставини конкретної справи, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірній однокімнатній квартирі через неможливість спільного проживання із сестрою ОСОБА_1  та членами її сім`ї, за умов, що склались, тимчасово виїхав за кордон з метою навчання та роботи, а тому не може вважатися таким, що втратив інтерес до його єдиного житла, в якому він зареєстрований, оскільки в разі тимчасової відсутності за особою продовжує зберігати намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання.
Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статей 316, 317 та 391 ЦК України, якими врегульовано право власника на усунення перешкод у користуванні своїм майном.
В той же час, зазначена обставина на правильність вирішення спору в цілому не вплинула, а тому не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Враховуючи викладені обставини, а саме той факт, що право користування зазначеною квартирою виникло у відповідача  ОСОБА_3 на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, відсутність його за місцем реєстрації понад 6 місяців викликана поважними причинами, а також оцінюючи втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності, у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відмову в задоволенні вимог апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін .
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - Мілетич Ольги Олегівни залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови виготовлено 13 квітня 2021року.

 
 
Суддя-доповідач                                                          Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                           Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                                 Ігнатченко Н.В.