Справа № 450/825/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2796/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:69

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.,
секретар: Савчук Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Добош Н.Б. від 14 травня 2020 року у справі за ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -
в с т а н о в и л а : 
рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 – задоволено.
Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 25.01.2003 року у Міському відділі реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 65.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840, 80 грн. судового збору.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Вважає рішення таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню. Зазначає, що не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що унеможливило його прибуття в судове засідання та подання відзиву на позов. Вказує на те, що на момент подання позову про розлучення ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), а також протягом всього часу перебування справи на розгляді він проживав за тією ж адресою, що і його дружина, а саме АДРЕСА_1 . Крім цього, зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на норми закону, які вказують на необхідність надання сторонам строку для примирення. Також, без уваги суду при ухваленні оскаржуваного рішення залишився факт наявності у сторін двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у житті та вихованні яких він бере активну участь.
Сторони (їх представники) в судове засідання не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що сторони повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що від представника позивачки ОСОБА_2 – ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_2 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 112, ст. 24, ч.3 ст. 56, ч.1 ст. 110 СК України та задовольняючи позовну заяву, виходив з того, що із Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 25.01.2003 року видно, що сторони зареєстрували шлюб 25.01.2003 року у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 65. Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 26.07.2003 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 05.04.2007 року. Зважаючи на те, що разом із відповідачем позивачка шлюбних стосунків не підтримує, спільного господарства не веде, сторони спроб для примирення не здійснюють, шлюб між сторонами набув формального характеру, суд вважав, що збереження шлюбу між сторонами є неможливим.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду не спростовують та підстав для скасування оскаржуваного рішення суд першої інстанції – немає.
       6.03.2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила ухвалити рішення про розірвання шлюбу, зареєстрованого між нею та ОСОБА_1 25.01.2003 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №65.
       В обґрунтування позову посилалася на те, що 25.01.2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі у сторін народилися діти, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Сімейне життя між сторонами не склалося , шлюбні відносини між ними фактично припиненні. Сторони спільного господарства не ведуть. Діти сторін проживають разом з позивачем. Зазначає, що відповідач неодноразово позивачу зраджував, дії відповідача призводили до сварок, які відбувалися в присутності дітей. Підстави та можливості для збереження шлюбу відсутні. Шлюб носить лише формальний характер.
Відповідно до ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно ч.1 ст. 24 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Відповідно до ст. 56 ч.3 згаданого Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. 
Відповідно до ч.2 ст. 104 згаданого Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. 
Згідно ч.3 ст. 105 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. 
Ч.1 ст. 110 Кодексу передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до змісту п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, шлюб між сторонами був зареєстрований 25.01.2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 65 (свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 ).
Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 26.07.2003 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 05.04.2007 року.
Із доводів позивачки вбачається, що відповідач практично не приймав участі в процесі виховання дітей, що у подальшому призвело до того, що діти не бажають, щоб їх батько проживав з ними, а, також, вони втомились від насильства морального та психологічного з його боку. Фактично з грудня 2016 року сторони вже не проживали як подружжя. Позивачка вказує на те, що закривала очі на численні зради відповідача, бо сподівалась на те, що все налагодиться, проте після численних обіцянок відповідача нічого не змінювалося. Вживання відповідачем алкоголю призводило до постійних сварок в присутності дітей. Фінансової допомоги дітям відповідач не надавав та не надає у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей.
Також, як вбачається із матеріалів справи 29.07.2020 року Пустомитівським районним судом Львівської області видано судовий наказ, яким вирішено стягувати з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/3 (однієї третини) його заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 13.07.2020 року (дня подачі заяви) щомісячно та до досягнення дітьми повноліття.
Окрім цього, позивачка зазначає, що в червні 2020 року ОСОБА_6 подано позов до ОСОБА_2 про припинення права власності на її житловий будинок та земельну ділянку, подаровану її батьками в якому проживає позивачка з дітьми. 
З Ухвали Пустомитівського районного суду вбачається, що 30 липня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позивачка вважає, що цей факт є беззаперечним підтвердженням того, що у відповідача немає справжнього щирого бажання примиритись, інакше він не намагався б позбавити її з дітьми житла.
Крім цього, позивачка в суді апеляційної інстанції просила не надавати сторонам строку на примирення, оскільки у неї не залишилось до позивача жодних почуттів та вона та діти не бажають підтримувати з ним будь-яких відносин.
Що стосується доводів апелянта про те, що він належним чином не був повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, то такі слід вважати необґрунтованими, оскільки відповідач належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, так як судом першої інстанції відповідачу направлялись повістки за його зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Також, додатково слід вказати і про те, що відповідачем адреса його зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, зазначена, як у заяві про перегляд заочного рішення, так і у апеляційній скарзі як адреса для листування.
Що стосується доводів відповідача в апеляційній скарзі по суті спору, то ним фактично нічого не вказано про стосунки з дружиною чи бажання примиритися та зберегти сім`ю. Натомість відповідачем в апеляційній скарзі вказується про його стосунки з дітьми та посилання на норми закону які вказують на необхідність судом вжиття заходів для примирення.
Однак щодо вжиття заходів для примирення подружжя судом, зважаючи на наведені відповідачем норми закону, слід вважати, що вжиття таких має сенс у випадку коли хоча б один із подружжя наполягає на цьому і сам вживає чи намагається вживати заходів для примирення. Тобто суд мав би їх вживати, у випадку коли такі мали б сенс, тобто могли б бути реалізованими та могли потенційно бути дієвими, але не порушували б прав та інтересів будь-кого з подружжя чи інтересів їх дітей.
Натомість слід вказати про те, що конфлікт між сторонами триває і на даний час та будь-яких доказів про те, що будь-хто із сторін, в тому числі і відповідач, вживав будь-які заходи до примирення у матеріалах справи немає та навіть доводів про це не наведено. Позивачка же можливість примирення категорично заперечує.
Так, окремо, слід вказати і про те, що наявність судового наказу про стягнення аліментів; справи про поділ майна подружжя, перебування даної справи в суді більше ніж 1 рік та відсутність будь-яких ознак можливого примирення між сторонами – свідчить про існування між сторонами як подружжям стійкого, тривалого розладу.
Натомість надання додатково строку для примирення фактично не дало б жодного результату оскільки ніхто із сторін таких вживати наміру не має, натомість відкладення вирішення справи про розірвання шлюбу у такому випадку буде негативно впливати, зокрема, на права та інтереси позивачки.
Зважаючи на вказане, висновок суду першої інстанції про те, що сім`я сторін фактично розпалась, сторони спільно не живуть, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть та фактично наміру відновлення подружніх стосунків у сторін немає слід вважати правильним та таким, що відповідає обставинам, що мають значення для справи.
Також, судом першої інстанції вірно вставлено, що з огляду на стійке волевиявлення позивачки, та, беручи до уваги наведені обставини, в тому числі і те, що сторони не проживають разом з червня 2016 року, що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сім`ї, – подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки. 
Відтак, причинами розпаду сім`ї слід вважати різні погляди подружжя на життя, шлюб, сім`ю, відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги, тощо.
Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими та, крім цього, вважає, що рішення про розірвання шлюбу між сторонами не суперечитиме інтересам дітей сторін, а навпаки відповідатиме, оскільки розвиток та виховання дітей у сім`ї у якій у батьків різні погляди на життя, шлюб, сім`ю, відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги, батьки тривалий час проживають окремо та між ними існують конфліктні стосунки, – є неможливим.
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, рішення суду таким, що прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

       Повний текст постанови складено 8.06.2021

        Головуючий :                  Я.А. Левик
       Судді:                  Р.В. Савуляк 
                                                                                        Т.І. Приколота