Постанова 
Іменем України                                       
09 червня 2021 року
м. Київ
справа № 755/7219/16-ц
провадження № 61-6889св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача -ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
представник ОСОБА_4  - ОСОБА_6 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Виниченко Л. М., від 21 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Нежури В. А., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., від 04 березня 2021 року.
 
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13 серпня 2013 року вона є власником земельної ділянки та садового будинку по АДРЕСА_1  (територія садового товариства «Київський електровагоноремонтний завод»), однак у даному будинку весь час незаконно проживають відповідачі, які звільнити його не бажають, скрізь встановили свої замки, на територію не пускають, в добровільному порядку звільнити займану територію відмовляються, восени 2015 року уклали договір пультової охорони з ТОВ «Венбест-охорона». 
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка, з урахуванням уточнень, просила суд виселити незаконних володільців ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із садового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 (територія садового товариства «Київський електровагоноремонтний завод») та стягнути з відповідачів судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та інших судових рішень
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з садового будинку по АДРЕСА_1 (територія садового товариства «КЕВРЗ»).
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 275,60 грн із кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником садового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 (садове товариство «КЕВРЗ») у Дніпровському районі м. Києва являється              ОСОБА_1 , а відповідачі ОСОБА_3 проживають у спірному будинку без будь-яких правових підстав та без згоди позивача, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності нерухомим майном.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову                  ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду 
від 19 червня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2017 року залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір 
у розмірі 2 067, 04 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 
25 879, 49 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 
2 067, 04 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 25 879, 49 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачі проживають у спірному садовому будинку без будь-яких правових підстав. Сам по собі факт здійснення будівництва садового будинку ОСОБА_3 не створює підстав для виникнення у нього чи членів його сім`ї будь-якого речового права на садовий будинок як окремий об`єкт цивільних прав. Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мають місце проживання і зареєстровані у встановленому законом порядку за іншою адресою. Суд апеляційної інстанції відхилив висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації         від 16лютого 2021 року, зазначивши, що право дитини на користування помешканням в жилому будинку є похідним від наявності такого права у її батьків, а у батьків ОСОБА_5 відсутні будь-які права, які б дозволяли їм проживати у спірному садовому будинку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6  просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 
2021 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявниця зазначає порушення судами норм матеріального і процесуального права, вказуючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц,               від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (пункт 1 частини другої        статті 389 ЦПК України), а також на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що виселення відповідачів та їхньої неповнолітньої дитини без надання іншого житлового приміщення можливе лише за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло є необхідним у демократичному суспільстві та не оцінили таке виселення на предмет пропорційності у контексті відповідних приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Заявниця вважає, що умови проживання у квартирі, в якій були зареєстровані відповідачі, порушують права неповнолітньої дитини та спричинять шкоду його фізичному та розумовому розвитку. На думку заявниці, суд апеляційної інстанції не виконав вказівки, які містяться у постанові Верховного Суду 
від 22 січня 2020 року. Особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав відповіді на всі аргументи апеляційної скарги та не взяв до уваги надані відповідачами докази.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - 
ОСОБА_6 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 за 124 000,00 доларів США зазначену квартиру.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2011 року з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_8 стягнуто завдані збитки у розмірі 
1 297 628,00 грн та 1 700,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
17 липня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу - земельної ділянки загальною, площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (територія садового товариства «Київський електровагоноремонтний завод») та за даними державного виконавця належить ОСОБА_3 на праві власності.
Відповідно до акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 17 липня 2013 року № 645/13 земельна ділянка площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (територія садового товариства «Київський електровагоноремонтний завод»), з цільовим призначенням для ведення садівництва, з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд, що належить ОСОБА_3 , передана у власність ОСОБА_1 
13 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (садове товариство «Київський електровагоноремонтний завод») у Дніпровському районі м. Києва, з цільовим призначенням для ведення садівництва, з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд.
13 серпня 2013 року приватний нотаріус вніс до Державного реєстру запис за № 2090696 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на зазначену земельну ділянку.
На зазначеній земельній ділянці ОСОБА_3 було збудовано садовий будинок, в якому подружжя ОСОБА_3 проживало разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї № 187 від 03 серпня 2016 року.
Зазначений садовий будинок було введено ОСОБА_1 в експлуатацію та 01 квітня 2015 року вона отримала свідоцтво про право власності на садовий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (територія садового товариства ««Київський електровагоноремонтний завод»»), що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що у неї відсутні ключі від садового будинку, 31 серпня 2015 року ОСОБА_4 уклала з ТОВ «Венбест-охорона» договір № 5475-ВООП про охорону ділянки по АДРЕСА_1 , на територію позивачку не пускають.
Згідно довідки, виданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району міста Києва від 30 листопада 2016 року 
№ 2866 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2008 року були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_3 , в якій також проживають і зареєстровані батьки ОСОБА_3 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
ОСОБА_4 знялася з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_3  в лютому 2021 року.
У відповідності до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 16 лютого 2021 року             № 103/1315/41/3 визнано недоцільним виселення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з будинку АДРЕСА_1 . 
У висновку зазначено, що ОСОБА_5 навчається у м. Гданськ, Республіка Польща.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2018 року у справі № 755/9215/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, площею 0,0611 га, розташовану на АДРЕСА_1 , с/т «Київський ЕВРЗ», з кадастровим номером 8000000000:66:662:0003, за ОСОБА_1 , видане 13 серпня 2013 року та зареєстроване приватним нотаріусом у реєстрі нотаріальних дій за № 7228. Скасовано рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі 
№ 755/9215/15-ц касаційні скарги  ОСОБА_1 , представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука І. А. -  ОСОБА_11 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука І. А. про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишено без змін.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Положеннями статті 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі                   № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц                        (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі                          № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном та право на повагу до житла, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, 
статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. 
За змістом частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Вирішуючи спір, встановивши, що позивачка є власником земельної ділянки та садового будинку, розташованих по АДРЕСА_1 , а також членом садового товариства «Київський електровагоноремонтний завод», а відповідачі, які проживають у спірному житловому будинку без законних підстав, не є членами сім`ї власника, чинять їй перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Судами враховано, що сам факт будівництва ОСОБА_3 спірного житлового будинку не підтверджує речових прав на це майно, оскільки під час виконання судового рішення, яке набрало законної сили, земельна ділянка разом з усіма об`єктами будівництва, розташованими на ній, перейшла у власність позивачки. 
Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції було враховано вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року, та встановлено, що інтереси позивачки, як власника житлового будинку та земельної ділянки, перевищують інтереси колишнього власника спірної земельної ділянки та членів його сім`ї, у яких відсутні правові підстави користування чужим майном, та які забезпечені іншим житловим приміщенням, в якому вони зареєстровані. Крім того відповідачі визнавали, що з вересня 2020 року неповнолітній ОСОБА_5 проживає та разом із батьком ОСОБА_3 (який є співзасновником компанії Innovation Basalt Technology) у м. Гданськ, Республіка Польща та навчається у навчальному закладі на території Республіки Польща. 
Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених упостановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявницею постановах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 
Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами зроблена належна правова оцінка доказів.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6  залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                        О. В. Білоконь
 
                                                                                                                    О. М. Осіян
 
          Н. Ю. Сакара
 
          В. В. Шипович