14.04.21
22-ц/812/758/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/3410/19
Провадження № 22-ц/812/758/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року м. Миколаїв 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
за участю: представника позивачки - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Кірюхіним Олегом Михайловичем 
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді - Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду о 14-00 год. по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Центральний районний відділ в м. Миколаєві Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2019 року ОСОБА_4  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3  про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку. У порядку спадкування вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. За життя спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у будинку по АДРЕСА_1 , був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 - онук спадкодавця, який користується будинком та своїми діями створює перешкоди позивачці у користування належним їй майном, не допускає її до власного будинку та подвір`я. 
У грудні 2018 року позивачкою було направлено відповідачу письмову вимогу про звільнення житлового будинку, надання ключів від приміщень житлового будинку та господарських будівель, припинення створення перешкод у користуванні приміщенням, здійснити розрахунок за спожиті комунальні послуги в повному обсязі, але відповідач таку вимогу не задовольнив, навпаки своїми активними навмисними діями вчинив значних перешкод позивачці у доступі до житлового будинку, з приводу чого позивачці довелося звертатися до правоохоронних органів. До цього часу позивачка не може користуватись будинком, не може вжити заходів до належного обслуговування будинку, підготувати будинок до опалювального сезону.
Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та виселити ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. 
Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві посилається на те, що тривалий час проживає у спірному будинку з дозволу попереднього власника, одночасно посилається на неприпустимість порушення або обмеження права власності. Зазначив, що спадкодавець ОСОБА_5 ніколи не був зареєстрований у цьому будинку та не проживав у ньому, оскільки фактично цей будинок був придбаний та добудований виключно за кошти його сина ОСОБА_6 , який є його батьком. ОСОБА_5 був звичайним пенсіонером, отже зрозуміло, що у нього не було коштів збудувати такий великий будинок. Натомість батько відповідача мав належні доходи, проте за певних життєвих обставин був вимушений оформити право власності на будинок на свого батька. Сам відповідач знав, що це батьківський будинок, що батько будував його для своїх дітей, отже вважає його своєю власністю, а позивачка не мала ніколи до нього відношення. Отже дійсно він не мав намір допускати її до будинку та надавати їй дозвіл на проживання в ньому. На теперішній час у відповідача немає жодного іншого житла, отже його виселення призведе до порушення його конституційного права на житло.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2021 року позов задоволено частково. Ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаного житлового будинку. У задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки власником житлового будинку є ОСОБА_4 , яка категорично заперечує проти проживання у ньому відповідача ОСОБА_3 , який в добровільному порядку звільнити житловий будинок по АДРЕСА_1 відмовляється. Припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Вимоги про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки надані позивачкою докази звернення її до медичних установ за допомогою не можуть бути прийняті судом до уваги як докази завдання їй моральних страждань, у зв`язку з тим, що відсутні докази прямого причинного зв`язку між діями відповідача та її хворобливим станом. Разом з тим, з урахуванням характеру та глибини заподіяних позивачці моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, сам факт задоволення вимог позивачки щодо виселення відповідача з вказаного будинку без надання йому іншого житлового приміщення призводить до повного відновлення її порушених прав власника, а отже є достатньою компенсацією завданої їй шкоди та не потребує додаткового стягнення такої компенсації у грошовому еквіваленті.
Не погодившись з рішенням суду представник відповідача - адвокат Кірюхін О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки висновки викладені у ньому частково не відповідають обставинам справи, внаслідок чого судом першої інстанції порушено норми процесуального та неправильно застосовані норми матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на те, що відповідач проживав у спірному будинку з 2001 року за згоди власника будинку - його діда ОСОБА_5 . Крім того, після отримання відповідачем паспорту 15 лютого 2014 року його було зареєстровано у спірному будинку. Факт реєстрації відповідача з волевиявлення діда свідчить про те, що дід не змінював свою волю, викладену у заповіті від 25 вересня 2002 року та легалізував факт проживання відповідача у будинку. Дід зазначав відповідача перед органом реєстрації як члена своєї сім`ї, а оскільки сам відповідач не приймав участі в оформленні свого місця реєстрації, цим займалися його батько та дід, то у нього і не виникло підстав вважати власником будинку не батька, а діда. Також, судом не прийнято до уваги той факт, що відповідач 11 січня 2021 року подарував належну йому 1/6 частку (8,27 кв.м) у квартирі АДРЕСА_2 , з урахуванням кількості її співвласників не має дійсного правового значення, оскільки можливості проживати у ній відповідач не має.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу представника відповідача - адвоката Кірюхіна О.М. залишити без задоволення, а рішення без змін.
Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у розглядів справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 03 лютого 2001року ОСОБА_5 на праві власності належав жилий будинок АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилась спадщина, яку в повному обсязі на підставі заповіту від 18 червня 2013 року прийняла ОСОБА_4 , яка є його донькою. 
Позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 вересня 2018 року, посвідчене приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М., згідно якого набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 
Право власності ОСОБА_4 на вказаний будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з реєстру від 11 вересня 2018 року, індексний номер витягу 137343656. 
Як зазначає позивачка у неї існувала домовленість з рідним братом ОСОБА_6 , який є батьком відповідача, що вона дозволяє йому проживати у цьому будинку певний час. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.
В житловому будинку з 15 лютого 2014 року є зареєстрованим ОСОБА_3 , відповідач у справі, що підтверджується Карткою реєстрації особи від 29 жовтня 2018 року.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилається на, те що між нею та відповідачем ніколи не існувало домовленості про проживання його у будинку, останній ніколи не був членом її сім`ї, а вселився у будинок з дозволу навіть не його власника, а сина власника та її рідного брата, якому вона в свою чергу сама дозволила після смерті батька тимчасово пожити у будинку, але не відповідачеві. Проте він не тільки відмовляється звільнити належний їй на праві власності житловий будинок, але і не допускає її у спірний будинок, чим створює їй перешкоди у користуванні належним їй майном.
Так, у грудні 2018 року ОСОБА_4 відповідачу була надіслана вимога про звільнення житлового будинку, повернення ключів від приміщень житлового будинку та господарських будівель, припинення створення перешкод у користуванні приміщенням, здійснити розрахунок за спожиті комунальні послуги в повному обсязі, яку відповідач отримав 13 грудня 2018 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням. Строк для звільнення приміщення позивачкою був зазначений до 24 грудня 2018 року. 
На вказану вимогу відповідач надіслав позивачці відповідь від 22 грудня 2018 року, в якій не визнав право власності позивачки на житловий будинок, вимагав відшкодування суми, витраченої на ремонтні роботи, та відмовився добровільно виселитися. 
24 грудня та 25 грудня 2018 року відповідач не допустив позивачку до житлового будинку за вказаною адресою, заперечував її можливість користуватися будинком в подальшому, через що позивачкою здійснювалися виклики поліції, що підтверджуються письмовими доказами, а також поясненнями свідків в судовому засіданні ОСОБА_7 (працівник патрульної поліції) та ОСОБА_8 (працівник охоронної фірми), які пояснили, що ОСОБА_3 не допускав ОСОБА_4 до житлового будинку, на вимоги працівників поліції допустити позивачку до приміщення будинку відповів відмовою.
З технічного паспорту на будинок вбачається, що будинок є двоповерховим, має декілька санвузлів, 6 житлових кімнат, допоміжні приміщення, проте сторони навіть не розглядають можливість узгодити порядок користування спірним будинком та спільне проживання для них через вкрай неприязнені стосунки не є можливим.
Як вбачається з витягу, виписки з погосподарської книги обліку Калинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області - житловий будинок по АДРЕСА_3 з 1996 року по день смерті там був зареєстрований (постійно) ОСОБА_5 , 1929 року народження, його дружина ОСОБА_9 , та син ОСОБА_6 , 1956 року народження.
Отже, вказане свідчить про те, що ні ОСОБА_5 , який був попереднім власником спірного будинку, ні його син та батько відповідача - ніколи не були зареєстровані за адресою спірного будинку, а сам ОСОБА_5 ніколи і не проживав у ньому, що також визнали обидві сторони під час розгляду справи.
За такого, відповідач ОСОБА_3  ніколи не проживав разом і не був членом сім`ї попереднього власника житла. Не є і ніколи не був відповідач і членом сім`ї позивачки як власника будинку, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають з нею і ведуть спільне господарство, авідтак, судом вірно встановлено, що відповідач вселився та набув права користування житловим будинком, що належить на теперішній час позивачці як спадкоємиці попереднього власника - тимчасово.
Належних та допустимих доказів на підтвердження правових підстав постійного користування відповідачем спірним будинком матеріли справи не містять.
Так, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). 
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.
Крім того, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка, як власник спірного житлового будинку, має право вимагати від відповідача, який не є членом його сім`ї, усунення порушень перешкод у користування будинком шляхом його виселення, а відтак обґрунтовано задовольнив вимоги в цій частині.
Разом із тим, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), від 13 жовтня 2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачки та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Права позивачки як власника спірного будинку порушуються відповідачем.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_3 , мав на праві власності 1\6 частку у праві власності на чотирьохкімнатну квартиру в АДРЕСА_4 (з цієї квартири він знявся з реєстрації, щоб зареєструватися у спірному будинку в 2014 році), яку подарував 11 січня 2021 року ( тобто під час розгляду справи в суді) своїй бабусі, яка також є співвласником вказаної квартири. 
При таких обставинах колегія вважає, що питання втручання у право на житло відповідача та право на повагу до його приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, належним чином оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Як встановлено, таке втручання є виправданим та пропорційним, оскільки позивачка на законних підставах набула право власності на спірний будинок, ОСОБА_3 не є членом її сім`ї, під час виникнення спору останній був забезпечений іншим житлом. Крім того, позивачка у передбачений законом спосіб звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач проживав у спірному будинку з 2001 року за згоди власника будинку - його діда ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин матеріли справи не містять.
 Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав та заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ,  від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права -  залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Кірюхіним Олегом Михайловичем залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий Т.В. Крамаренко
Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 року.