ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2021 року м. Херсон
номер справи: 766/5281/19
номер провадження: 22-ц/819/595/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач)      Склярської І.В.,
суддів: Пузанової Л.В.,
Чорної Т.Г.,
секретар   Автонагова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 грудня 2020 року у складі судді Єпішина   Ю.М. в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Херсонській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,
встановив:
18 березня 2019 року   ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до Головного управління національної поліції в Херсонській області, Державної казначейської служби України, в якому просив:
-відшкодувати за рахунок Державного бюджету України на його користь 198562,00 грн. компенсації моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України;
-відшкодувати за рахунок Державного бюджету України на його користь 16749,74 грн. компенсації матеріальної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
В обґрунтування позову зазначив, що за його заявою, 14.07.2010 було порушено кримінальну справу № 520331-10, в подальшому кримінальне провадження №12013230020004360, за ч. 1 ст. 185 КК України за фактом крадіжки грошових коштів в сумі 300,00 доларів США та 2700,00 грн. Позивач вказував ОСОБА_2 , як особу, яка здійснила крадіжку належних йому грошових коштів, яка безперешкодно виїхала за кордом, незважаючи на повідомлення позивачем правоохоронні органи про такі наміри вказаної ним особи. 
Посилається на те, що він визнаний потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12013230020004360 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Впродовж 2010-2016 років ним неодноразово подавалися заяви до поліції щодо злочину про протиправне заволодіння його коштами, направлялися звернення щодо неналежного досудового розслідування.
Позивач зазначає, що з матеріалів кримінального провадження та офіційних відповідей на звернення вбачається, що досудове розслідування проводилося неефективно та з порушенням процесуальних строків, внаслідок чого позивачу завдано моральної та матеріальної шкоди. 
Належне розслідування злочину має для позивача важливе принципове питання та він є особою, у якої відсутності інші ефективні засоби юридичного захисту від тривалої бездіяльності правоохоронних органів, щодо дотримання розумних строків кримінального розслідування. 
Розмір моральної шкоди, визначається позивачем з посиланням на практику Європейського суду з прав людини, наступним чином: 62,5 Євро х 104 місяці = 6500,00 Євро, що за курсом НБУ, станом на день подання позову становить 198562,00 грн. 
Розрахунок матеріальної шкоди - сума викрадених коштів з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за період з травня 2015 року по березень 2019 року в загальній сумі 16749 грн. 74 коп. - визначається позивачем виходячи з наступного: 2700,00 грн. х 8,8 років х 3% + 2700,00 грн х 2,1455 = 712,8 грн. + 5792,85 грн. = 77225,50 грн.; 300,00 доларів США х 8,8 років х 3% + 300,00 доларів США300,00 доларів США = 379,20 доларів США, що складає 6505,65 грн. + 10244,09 грн. = 16749,74 грн.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08 грудня 2020 року позов  ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Херсонській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - задоволено частково та постановлено:
Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь  ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
У іншій частині позовних вимог - відмовити.

   В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині незадоволеної позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди скасувати, позовну вимогу задовольнити повністю; це ж рішення суду в частині часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди змінити, задовольнивши вимогу про відшкодування моральної шкоди у заявленій позивачем сумі.

Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що висновки суду про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди не ґрунтуються на нормах матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також він не погоджується із застосуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які були застосовані судом першої інстанції.

Щодо часткового задоволення вимог відшкодування моральної шкоди вважає, що суд першої інстанції не обґрунтував розмір моральної шкоди, який визначив до відшкодування у той час, як позивач навів обґрунтування заявленої суми моральної шкоди.
       В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник Державної казначейської служби України, доводи скарги не визнав, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року апеляційна скарга Головного управління національної поліції в Херсонській області на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 грудня 2020 року визнана неподаною та повернута внаслідок несплати судового збору у тому числі і протягом продовженого строку для його сплати.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління національної поліції в Херсонській області доводи скарги не визнав, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників відповідачів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2010 Прокурором прокуратури Комсомольського району м. Херсона порушено кримінальну справу № 520331-10 за фактом таємного викрадення майна за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України /а.с.12/.
У подальшому, у зв`язку із введенням в дію КПК України в новій редакції відомості про кримінальне правопорушення, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12013230020004360 /а.с.13/.
Матеріали справи свідчать, що кримінальну справ було порушено після звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою від 05.07.2010 року на ім`я в.о. начальника УМВС України в Херсонській області /а.с.14/. ОСОБА_1 визнаний потерпілим / а.с.93/
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 у період з липня 2010 року по червень 2016 року неодноразово звертався до органів досудового розслідування зі скаргами з приводу неналежного розслідування зазначеного кримінального провадження /а.с.15-29/.
Постановою Прокурора прокуратури Комсомольського району м. Херсона від 19.04.2015 скасовано постанову про закриття кримінального провадження №12013230020004360 від 14.08.2013 та направлено для подальшого проведення досудового розслідування. Прокурором зазначено, що постанова про закриття кримінальної справи є необґрунтованою та незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що не проведено всіх необхідних слідчих та процесуальних дій /а.с.25/
З відповіді УМВС України в Херсонській області від 20.07.2015 вбачається, що у кримінальному провадженні №12013230020004360 надано вказівки щодо подальшого досудового розслідування, слідчих попереджено щодо активізації проведення слідчих (оперативних) дій /а.с.26/.
З відповіді УМВС України в Херсонській області від 15.09.2015 року убачається, що у кримінальному провадженні №12013230020004360 триває досудове слідство, проводяться слідчі (розшукові) дії.
З відповіді ГУНП в Херсонській області від 14.07.2016 вбачається, що досудове розслідування здійснюється з порушенням вимог ст. 28 КПК України, організація досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013230020004360 здійснюється неналежно /а.с.30/.
З відповідей ГУНП в Херсонській області від 31.08.2016 та 02.11.2016 вбачається, що досудове розслідування здійснюється з порушенням вимог ст. 28 КПК України /а.с.31-32/.
Ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 03.01.2019 скасовано постанову слідчого СВ Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області Липовець Ю.О. від 18.11.2017 про закриття кримінального провадження №12013230020004360 та зобов`язано орган досудового розслідування відновити розслідування в даному кримінальному провадженні /а.с.33/.
Отже, під час досудового розслідування двічі виносилися постанови про закриття кримінального провадження: 29.10.2014 /а.с.97/ та 18.11.2017 /а.с.107/, які в установленому законом порядку скасовувалися з визначенням неналежного досудового розслідування /а.с.25, 33/.
Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 26.03.2020 кримінальне провадження №12013230020004360 від 14.08.2013 за ознаками ч. 1 ст. 185 КК України закрито, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення /а.с.124/.
Судом першої інстанції встановлено, що організація досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013230020004360 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, в межах якої позивача визнано потерпілим, здійснювалося неналежно та з порушенням розумних строків, про що свідчать надані позивачем докази, внаслідок чого, ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.03.2020, зазначене кримінальне закрито у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Зазначені обставини, під час розгляду справи, представниками відповідачів не спростовано, відповідних доказів з боку відповідачів до суду не надано.
Висновок суду першої інстанції представниками відповідачів не спростований та на думку судової колегії він ґрунтується на наданих позивачем доказах. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини справи свідчать про те, що позивач зазнав моральних страждань внаслідок надмірної тривалості кримінального провадження та змушений протягом часу проведення досудового розслідування докладати додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством з урахуванням глибини страждань позивача, з урахуванням того наскільки були порушені його нормальні життєві зв`язки, які зусилля ним були застосовані для відновлення цих зв`язків та для організації свого життя, а тому суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив, використовуючи рішення Європейського суду з прав людини у справі «Басюк проти України» (заява № 51151/10 від 05.11.2015) у сумі 198562,00 грн, суд першої інстанції враховав наведені обставини, характер та тривалість страждань, ступінь їх доведеності в суді та визначив розмір завданої шкоду у розмірі 5000,00 грн., вказавши, що вказаний розмір відшкодування буде відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.
Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Колегія суддів висновує, що судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди дотримані норми матеріального та процесуального права, а отже доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованості судом першої інстанції визначеної до відшкодування суми моральної шкоди, спростовуються вищенаведеним.
       Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).
За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з положеннями статті 1176 ЦК України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Оскільки у цій справі йдеться про шкоду, спричинену особі бездіяльністю посадових осіб органів, що здійснюють досудове розслідування, та прокуратури, то відповідно до положень частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.
       Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
       Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Такі способи захисту цивільних прав характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. Також відповідно до ст. ст. 1173 - 1175 ЦК така шкода відшкодовується незалежно від вини цих органів (осіб).
       Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи органу державної влади правового значення при цьому не має.
Статтею 10 Закону України "Про міліцію" (втратив чинність з 07.11.2015) було визначено, що міліція відповідно до своїх завдань зобов`язана, зокрема: приймати і реєструвати заяви й повідомлення про кримінальні та адміністративні правопорушення, своєчасно приймати по них рішення; брати участь у розкритті кримінальних правопорушень у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством; виконувати у передбачених законодавством випадках і в межах своєї компетенції постанови прокурора, слідчого, рішення слідчого судді, суду.
Статтею 23 Закону України "Про Національну поліцію" (набрав чинності з 05.07.2015) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності.
Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч. 3 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію").
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).
Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) (п.53) зазначила, що «Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною». Велика Палата Верховного Суду (п.57) звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).
ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди саме ст.1177 ЦК України, за положеннями якої шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
Отже, отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.
Доводи ОСОБА_1 , що таким законом є Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений   постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45) є помилковими, оскільки цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог відшкодування матеріальної шкоди.
       На підставі викладеного, колегія суддів доводи апеляційної скарги вважає такими, що не надають підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375 ,382 ЦПК України, суд,
постановив:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В. Склярська

Судді:                                                          Л.В. Пузанова

                                        Т.Г. Чорна

Повний текс постанови складено 13 травня 2021 року.

Суддя                                                                І.В. Склярська