ПОСТАНОВА 
Іменем України

22 квітня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/4668/19
провадження № 22-ц/4809/629/21 
Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л., учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго»,
     розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 червня 2020 року у складі судді Драного В.В. і
В С Т А Н О В И В :
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Кіровоградобленерго» та просив:
- поновити строк позовної давності;
- стягнути моральну шкоду за незаконне звільнення в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
Позовна заява мотивована тим, що з 2012 року позивач працює водієм у ПрАТ «Кіровоградобленерго». 
10.12.2016 позивача було незаконно звільнено з роботи у зв`язку з проходженням військової служби. 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.12.2018 позивача було поновлено на роботі. 
У зв`язку із вказаними незаконними діями відповідача позивач зазнав моральних страждань так як протягом двох років був обмежений у фінансуванні, докладав додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права. 
Завдана йому моральна шкода полягає: у тяжкому психологічному шоці у момент, коли він дізнався про своє звільнення у зв`язку із підписанням ним контракту про проходження військової служби для захисту суверенітету та цілісності України; переживаннях з приводу незаконного звільнення у зв`язку з тим, що він підписав контракт про проходження військової служби; нехтування відповідачем законних прав позивача на заробітну плату; використанні відповідачем свого домінуючого положення.
Також, син позивача в цей період не доотримував матеріальної допомоги у вигляді аліментів. 
Позивач після поновлення на роботі в добровільному порядку намагався вирішити питання про відшкодування моральної шкоди, однак йому відмовили в цьому.
Враховуючи розмір моральних страждань, матеріальну шкоду, спричинену невиплатою заробітної плати, особливі умови, в яких позивач перебував весь період, поки доводив неправомірність дій відповідача, позивач оцінює розмір моральної шкоди у розмірі 150000 грн. 
Намагаючись добровільно вирішити з відповідачем питання про стягнення моральної шкоди він пропустив строк позовної давності. 
Однак, оскільки він знаходився у зоні бойових дій на Сході України та брав безпосередню участь в ООС, вважає, що строк позовної давності пропущений ним з поважних причин. 
За таких обставин просить поновити строк позовної давності та стягнути з відповідача на користь позивач моральну шкоду за незаконне звільнення у розмірі 150000 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 червня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом.
Позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» (25006, м. Кропивницький, Студентський бульвар, 15, ЄДРПОУ 23226362) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що доводи позивача про спричинення йому моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з незаконним звільненням, яка завдана з вини відповідача, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості та враховує моральні страждання, які зазнав позивач внаслідок порушення відповідачем процедури його звільнення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди і у відповідній частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення, у розмірі 150 000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Позивачем було подано позов про відшкодування моральної шкоди не з підстав невиплати чи затримки виплати заробітної плати, а з підстав незаконного звільнення відповідачем, що призвело до моральних та душевних страждань, психологічного шоку і переживань та необхідності докладати додаткових зусиль для організації його життя.
Судом не було враховано тих обґрунтувань та посилань на правові позиції ВСУ у справах про відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до правової позиції ВСУ у справах № 640/14909/16-ц та № 127/16375/19, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а саме самостійне юридичне значення.
Однак, суд не прийняв до уваги аргументи і посилання позивача на на правові позиції ВСУ та не вірно оцінив позовні вимоги, що призвело до прийняття неправильного рішення.
Позивач більше двох років доводив свою правоту і незаконність звільнення в судах, що потягло за собою значні матеріальні витрати і моральні переживання під час судових засідань та сильні розчарування після відмови у задоволенні законних вимог.
Позивач два роки не отримував належну йому заробітну плату, у зв`язку з чим докладав зусиль для організації свого життя і був зобов`язаний шукати інші джерела доходів для його відновлення.
Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач сплачував аліменти на утримання дитини, що у свою чергу спричинило додаткові моральні переживання і змусило позивача шукати інших джерел доходу.
Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної в постанові по справі №372/3192/18 від 25.08.2020 при визначенні розміру моральної шкоди суд повинен обґрунтувати своє рішення а не лише послатись на критерії розумності та справедливості.
Однак у даному випадку судом не аргументовано визначений розмір моральної шкоди.
Від ПАТ «Кіровоградобленерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить закрити апеляційне провадженняу справі у зв`язку з підписанням апеляційної скарги особою, яка не мала права на її підписання.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 150 000 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2021 становить 227000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що з 2012 року позивач працював у відповідача на посаді водія автотранспортних засобів 2 групи на дільниці з експлуатації та ремонту машин і механізмів Онуфріїського РЕМ.
Наказом №336-К від 27.02.2017 ОСОБА_1 звільнений з 10.12.2016 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом.
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Онуфріївського районного суду Кіровоградської області з позовом до ПрАТ «Кіровоградобленерго», третя особа: Міністерство оборони України в особі Онуфріївського районного військового комісаріату про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2018 у цивільній справі № 399/472/17 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 23-26).
Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.01.2018 рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2017 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 31.10.2018 постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.01.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.12.2018  апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2017, а позов ОСОБА_1 задоволено, поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів 2 групи ПрАТ «Кіровоградобленерго» з 11.12.2016, стягнуто з ПрАТ «Кіровоградобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 11 грудня 2016 року по 17 грудня 2018 року в сумі 94699 грн 81 коп. та судовий збір в дохід держави 3332 грн 70 коп (а.с. 30-37).
14.01.2019 ПрАТ «Кіровоградобленерго» повністю перерахував присуджені судом ОСОБА_1 грошові кошти, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 40, 42).
21.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Кіровоградобленерго» із заявою про виплату компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 150000 грн, на що відповідач своїм листом від 07.05.2019 № 3926/07 вказав, що дана вимога є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.
При цьому, як вбачається з довідки в/ч НОМЕР_2 від 12.10.2019 № 653 ОСОБА_1 з 02.06.2018 безпосередньо бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримувані збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів (а.с. 53). 
Також, як вбачається з рішення суду Онуфріївського району від 20.03.2003 у справі № 2-481 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зокрема, на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян до досягнення ним повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
Згідно з статтею  15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.
Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до статті 23 ЦК України  особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. 
Матеріалами справи підтверджується, що з 2012 року позивач працював у відповідача на посаді водія автотранспортних засобів 2 групи на дільниці з експлуатації та ремонту машин і механізмів Онуфріїського РЕМ.
Наказом №336-К від 27.02.2017 ОСОБА_1 звільнений з 10.12.2016 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом.
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Кіровоградобленерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2018 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.01.2018 рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2017 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 31.10.2018 постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 29.01.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.12.2018  апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2017, а позов ОСОБА_1 задоволено, поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів 2 групи ПрАТ «Кіровоградобленерго» з 11.12.2016, стягнуто з ПрАТ «Кіровоградобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 11 грудня 2016 року по 17 грудня 2018 року в сумі 94699 грн 81 коп.
14.01.2019 ПрАТ «Кіровоградобленерго» перерахував присуджені судом ОСОБА_1 грошові кошти, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи (а.с.42-43).
Листом ПАТ «Кіровоградобленерго» від 07.05.2019 № 3926/07 надано відповідь на зверення ОСОБА_1 про виплату компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 150000 грн, що дана вимога є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.
Згідно довідки в/ч НОМЕР_2 від 12.10.2019 № 653 ОСОБА_1 з 02.06.2018 бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримувані збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів (а.с. 53). 
Рішенням суду Онуфріївського району від 20.03.2003 у справі № 2-481 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зокрема, на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян до досягнення ним повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що незаконне звільнення позивача призвело до його моральних та душевних страждань через матеріальну шкоду, спричинену невиплатою заробітної плати, особливі умови та їх тривалість, в яких позивач перебував весь період, поки доводив неправомірність дій відповідача.
Порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та правильно вважав, що справедливим буде визначити суму компенсації у розмірі 5 000 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи                       (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява   № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29—30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 червня 2020 року без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                  С. І. Мурашко 

Судді                                                                  А. М. Головань
О. Л. Карпенко