РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року
м. Рівне

Справа № 556/1573/20
Провадження № 22-ц/4815/526/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року (ухвалене у складі судді Котик Л.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,- 
в с т а н о в и в :
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у неї на утриманні є неповнолітня дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18.02.2019 року з відповідача стягнуто аліменти на її користь на утримання сина, у твердій грошовій сумі, у розмірі 1500 грн. на дитину, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
У зв`язку з тим, що син хворіє, стоїть на "Д" обліку в травматолога, необхідні постійні витрати на лікування, придбання спеціального ортопедичного взуття, апаратури, що є особливою обставиною у розумінні ст. 185 СК України і потребує додаткових витрат для розвитку дитини, які несе тільки позивачка. 
Просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину в сумі 25 461 грн. 35 коп., які складаються з витрат: на проїзд – 688 грн. 93 коп.; на придбання ортопедичного взуття та апаратури на загальну суму 12 273 грн. 07 коп.; на щеплення в сумі 2 926 грн.; на санаторно–курортне лікування – 3600 грн.; на лікування – 5 973 грн. 35 коп..
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину – відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у силу положень статті 185 СК України вказані позивачем витрати не відносяться до додаткових витрат на дитину, викликаних особливими обставинами (хронічна хвороба, каліцтво, розвиток здібностей дитини, тощо), а є поточними витратами на забезпечення основних життєвих потреб дитини, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_1  оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд не надав належної уваги діагнозу дитини, консультаціям та висновком лікарів та витратам з приводу лікування дитини. Наголошує, що її син стоїть на обліку "Д" у травматолога і є у зоні ризику так як має складне, довготриваюче, практично не виліковне захворювання - плоско-вальгусні ступні, порушення постави, синдактилія II- ІІІ-го пальців обох ступнів, які не є періодичними та/або загальними захворюваннями, а є постійними тяжким захворюванням, при якому хворий для підтримання свого життя повинен постійно приймати ліки, виконувати рекомендації лікарів, які не є безкоштовними. Зауважує, що постійного місця роботи немає, а займається тимчасовими заробітками та самостійно несе витрати на лікування сина.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача – адвокат Кругліцька В.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає із позивачем, що сторонами не заперечується і стверджується свідоцтвом про народження дитини, серії НОМЕР_1 .
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 18.02.2019 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, у розмірі 1500 грн. на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, і до досягнення ним повноліття.
Копіями витягів із медичної карти ОСОБА_3 , копіями консультаційних висновків лікарів-спеціалістів від 22.08.2017 року, від 28.09.2018 року, від 25.02.2020 року, встановлені діагнози ОСОБА_3 ..
Згідно довідки №3155 від 04.11.2020 року, відповідач ОСОБА_2 , станом на 04.11.2020 року, дійсно не зареєстрований та не перебуває на обліку у Володимирецькій районній філії Рівненського обласного центру зайнятості та інших центрах зайнятості України, як шукаючий роботу.
Відповідно до Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, ОСОБА_2 за період з І кварталу 2020 року по 2 квартал 2020 року інформація про доходи відсутня.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Як зазначено в ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.
Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини 1 статті 181 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких наведено у зазначеній статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними факторами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.
Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року №3, до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.
Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Визначення обставин, які можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду, який розглядає позов про визначення розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину, зумовлених особливими обставинами. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини або чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо.
Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).
Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати.
Тому розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Судом встановлено, що під додатковими витратами на дитину позивач розуміє витрати: на санаторно-курортне лікування, на ортопедичне взуття та купівлю апаратури для гальванізації та електрофорезу, на щеплення, на проїзд, на лікування. Всього, на загальну суму 25461,35 гривень, яку вважає за необхідне стягнути з відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Згідно з ч.ч.1,4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах
Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зазначені позивачем витрати на профілактичні щеплення не викликані особливими обставинами, а тому не є додатковими у розумінні ст. 185 СК України. Зазначені витрати є повсякденними, поточними витратами на забезпечення основних життєвих потреб дитини. Їх придбання не було зумовлено особливими обставинами.
З відповідача стягуються аліменти на задоволення потреб дитини. Матеріалами справи не встановлений, а позивачем не доводиться, факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання по сплаті аліментів на утримання сина та наявність заборгованості за їх сплатою.
Позивач покликається на додаткові витрати пов`язані з проходженням лікування дитини, витрати на ортопедичне взуття та купівлю апаратури, надавши копії витягів з медичної картки сина, копії консультаційних висновків лікарів-спеціалістів, де вказані встановлені діагнози дитини та сам перелік ліків, а також копії чеків про їх оплату, копії чеків на купівлю взуття. 
Однак, зазначені докази не містять інформації про те, що дитина потребує постійного лікування, постійного вживання ліків, а також проходження медичних процедур, які потребують щомісячних витрат, не надано суду жодних доказів наявності відповідних рекомендацій лікарів про направлення дитини на оздоровлення.
Також позивачем не надано медичних документів, підтверджуючих наявність тяжких хронічних хвороб у дитини, а також медичних показань для проведення лікування, для проходження оздоровлення. А наявність чеків без відповідної медичної документації не підтверджує адресність таких витрат на дитину.
У матеріалах справи відсутні відомості про санаторно-курортне лікування дитини, а також медичний висновок щодо необхідності такого лікування. На підтвердження вартості проїзду надані не заповнені квитки. Щодо поданих позивачем чеків про придбання ліків, то частина їх є нечитабельні, не зрозуміло які ліки куплялися, коли і на яку суму. 
Позивачем не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів підтвердження понесення останньою витрат, які у розумінні ст. 185 СК України, можуть бути визначені як додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами. Не здобуто таких доказів і в ході розгляду справи апеляційним судом.
Тому, обґрунтованим є висновок місцевого суду, що вказані позивачем додаткові витрати на утримання дитини, у силу положень статті 185 СК України, не відносяться до додаткових витрат на дитину, викликаних особливими обставинами (хронічна хвороба, каліцтво, розвиток здібностей дитини, тощо), оскільки є поточними витратами на забезпечення основних життєвих потреб дитини, а хвороба на яку покликається позивач не є тяжким, хронічним захворюванням.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                                  Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.