Постанова
Іменем  України 
 
07 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 712/302/17-ц
провадження № 61-22358св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 ,
третя особа – Орган опіки та піклування м. Черкаси,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(письмового провадження) касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2017 року у складі судді Романенко В. А. та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква (далі – КЕВ м. Біла Церква) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , та просив виселити відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що житлова будівля за адресою: АДРЕСА_2 перебуває на балансі КЕВ м. Біла Церква та використовується як гуртожиток для проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів сімей.
ОСОБА_1 з 29 вересня 2006 року проживає в зазначеному гуртожитку в кімнаті № 32.
У гуртожитках можуть розміщуватись працівники Збройних Сил України на період роботи за умови відсутності в них місця проживання та інші особи, які прибули у військову частину на визначений термін для виконання службових завдань. На підставі рішення про надання жилого приміщення КЕВ району видає спеціальний ордер на жилу площу в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
ОСОБА_1 не має відношення до Збройних Сил України.
Незаконне проживання ОСОБА_1 з родиною у гуртожитку, який перебуває на балансі КЕВ м. Біла Церква, не дозволяє забезпечити житловою площею інших осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода законним інтересам та правам військовослужбовців, які не мають власного житла та перебувають у черзі на поліпшення житлових умов у Черкаському гарнізоні.
Враховуючи наведене, КЕВ м. Біла Церква просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2017 року в задоволенні позову КЕВ м. Біла Церква відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що на момент заселення в кімнату відповідачів можна вважати, що між КЕВ м. Черкаси та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення та відкриті особові рахунки.
Позивач з позовом до відповідачів про розірвання договору найму житлового приміщення не звертався.
Відповідачі проживають в гуртожитку з 2006 року, іншого житла не мають, при цьому сплачують за комунальні послуги, підтримують кімнату в належному санітарному стані, не порушують громадського порядку.
Відтак твердження позивача про те, що відповідачам надано спірне житлове приміщення без достатніх підстав та всупереч встановленому законом порядку є помилковим.
Позивач не довів наявність правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення на підставі статі 132 ЖК УРСР.
Неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований у спірному житловому приміщенні з 17 березня 2017 року за згодою всіх членів сім`ї, що надає можливість батькам неповнолітньої дитини реалізовувати право на виховання, навчання та лікування своєї дитини за місцем реєстрації. Вимог про виселення неповнолітнього ОСОБА_3 позивач не заявляв.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2017 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надав належні та допустимі докази, що приміщення, з якого він просить виселити відповідачів на підставі статті 132 ЖК УРСР, є гуртожитком.
ОСОБА_1 заселилася у спірне житлове приміщення, яке не є гуртожитком, без надання спеціального ордеру, який надається виключно для вселення осіб у гуртожитки, та не у зв`язку з її службою в Збройних Силах України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що вона працювала на підприємствах, установах, організаціях, підпорядкованих Міністерству оборони України .  
Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення позову про виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення на підставі статті 132 ЖК УРСР, якою регламентовано порядок виселення лише із тих житлових приміщень, які набули у встановленому законом порядку статусу гуртожитків.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У грудні 2019 року КЕВ м. Біла Церква звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2017 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 квітня 2017 року вбачається, що гуртожиток зареєстрований в складі комплексу будівель № 222/1 на АДРЕСА_3 . Черкаська міська рада визначила спірне приміщення гуртожитком, а його мешканцям видавались ордери на вселення.
 
Суди не надали оцінку відсутності у ОСОБА_1 ордера на кімнату як єдиної підстави для вселення, тому відповідно до статті 132 ЖК УРСР ОСОБА_1 разом з членами сім`ї, які не працюють у Міністерстві оборони України, підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. ОСОБА_1 належить на праві власності інше житло.
 
Незаконне утримання кімнати в гуртожитку унеможливлює забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов в Черкаському гарнізоні.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Соснівського районного суду м. Черкаси.
 
02 червня 2020 року справа № 712/302/17-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                               в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до виписки з протоколу засідання житлової комісії Державного підприємства «Черкаське будівельно-монтажне управління» (далі – ДП «ЧБМУ») № 27 від 22 лютого 2005 року комісією постановлено виділити кімнату АДРЕСА_4 ОСОБА_1 на склад сім`ї з двох чоловік: неї та дочки ОСОБА_2 .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно   та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 28 травня 2008 року, комплекс за адресою: АДРЕСА_2 є державною власністю та перебуває в оперативному управлінні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Черкаси на підставі рішення Господарського суду Черкаської області від 06 травня 2008 року.
Правонаступником розформованого КЕВ м. Черкаси є КЕВ м. Біла Церква, що підтверджується витягом з наказу начальника Головного квартирно- експлуатаційного управління Збройних Сил України № 130 від 02 вересня 2013 року «Про організацію розформування квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління».
Встановлено, що на балансі КЕВ м. Біла Церква станом на 01 січня 2016 року у військовому містечку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 знаходяться наступні будівлі: штаб  інв. № 1/20, гуртожиток офіцерів інв. № 1/37, гуртожиток інв. № 1/7, гуртожиток сімейних офіцерів інв. № 1/1.
Відповідно до довідки КЕВ м. Біла Церква про реєстрацію та склад сім`ї від 29 березня 2016 року № 41, ОСОБА_1   та її донька ОСОБА_2 проживають та зареєстровані з 15 лютого 2006 року в АДРЕСА_1 та займають житлову площу 39, 1 кв. м. 
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи малолітній   ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_1 ,   зареєстрований з 17 березня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11 квітня 2012 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_6 загальною площею 33, 5 кв. м, житловою площею 16, 8 кв. м, відсоток зносу – 27, 87.
Відповідно до листа Департаменту економіки та розвитку № 1553-2 від 09 квітня 2017 року будівля на АДРЕСА_2 перебуває у приватній власності, має визначений статус нежитлової будівлі та перебуває на бухгалтерському обліку у Білоцерківському квартирно-експлуатаційному відділі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відмовляючи у задоволенні позову, Соснівський районний суд м. Черкаси  виходив з того, що на момент заселення у кімнату відповідачів між КЕВ м. Черкаси та ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення та відкриті особові рахунки. Позивач з вимогою про розірвання договору найму житлового приміщення не звертався. Відповідачі проживають в гуртожитку з 2006 року, іншого житла не мають, регулярно сплачують комунальні послуги, підтримують кімнату в належному стані, не порушують громадський порядок.
 
Враховуючи наведене, твердження позивача про те, що відповідачам надано спірне житлове приміщення без достатніх підстав та всупереч встановленому законом порядку є помилковим.
 
Крім того, реєстрація місця проживання малолітнього ОСОБА_3 у спірній кімнаті під час розгляду справи (17 березня 2017 року) за згодою всіх членів сім`ї надає можливість його батькам реалізувати право на виховання, навчання і лікування дитини за її місцем реєстрації. 
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, Черкаський апеляційний суд зазначав, що у справі відсутні належні та допустимі докази того, що спірне приміщення, з якого позивач просить виселити відповідачів, є гуртожитком, тому відсутні правові підстави для їх виселення згідно зі статтею 132 ЖК УРСР.  
 
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.
 
Відповідно до статті 127 ЖК УРСР, пункту 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 (далі - Примірного положення), яке було чинним на момент вселення відповідачів у спірне житлове приміщення, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.
 
Згідно із частиною другою статті 128, статтею 129 ЖК УРСР, частиною першою статті 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
 
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК УРСР).
Частиною 1 статті 61 ЖК Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
 
Відповідно до частини першої статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно з частиною третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Згідно з частинами першою – третьою статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.
 
Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
 
Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначав, що ОСОБА_1 заселялася у спірне приміщення, яке не є гуртожитком, оскільки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна спірне приміщення на АДРЕСА_2 за типом майна є комплексом. Тому, на думку апеляційного суду, відсутні правові підстави для виселення відповідачів зі спірного приміщення на підставі статті 132 ЖК УРСР.
 
В той же час апеляційний суд не надав оцінку іншим наявним в матеріалах справи доказам, зокрема, довідці КЕВ м. Біла Церква № 59 від 04 квітня 2016 року, згідно з якою на АДРЕСА_5 знаходяться штаб інв. № 1/20, гуртожиток офіцерів інв. № 1/37, гуртожиток інв. № 1/7, гуртожиток сімейних офіцерів інв. № 1/1, а також листу Департаменту економіки та розвитку № 1553-2 від 09 квітня 2017 року, відповідно до якого будівля на АДРЕСА_2 перебуває у приватній власності, має визначений статус нежитлової будівлі.
 
Відтак, суди у цій справі фактично не встановили правовий режим спірного нерухомого майна з огляду на наявність в матеріалах справи суперечливих доказів.
 
Окрім того, як встановлено судами, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_6 загальною площею 33, 5 кв. м, житловою площею 16, 8 кв. м.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».
 
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, водночас не дослідив питання виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу інтересів сторін та необхідності захисту права відповідачів на користування спірним житловим приміщенням з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_6 .
 
Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Без надання оцінки у взаємозв`язку всім вищевказаним фактам і обставинам прийняття справедливого та обґрунтованого рішення є неможливим, а відсутність у суду касаційної інстанції повноважень щодо оцінки доказів перешкоджає Верховному Суду ухвалити рішення по суті спору.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином рішення суду першої інстанцій щодо його обґрунтованості та законності, не встановив правовий режим спірного нерухомого майна, не з`ясував, чи порушуються права позивача, не надав оцінку пропорційності виселення відповідачів, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
 
За таких обставин судове рішення апеляційного суду в цій справі не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква задовольнити частково.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    М. Ю. Тітов 	
 	 	
Судді	Н. О. Антоненко   І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков	
 	 	
 	М. М. Русинчук