ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3151/21 Справа № 204/8380/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
                       за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року, - 

В С Т А Н О В И В:

28 грудня  2017 року до суду надійшла позовна заява  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа  ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. В обґрунтування позову, зазначала, що з 1980 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , рішенням Бабушкінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 09.07.1987 року шлюб розірвано, однак шлюб між сторонами, на підставі зазначеного рішення, було припинено в органах РАЦС лише 02.06.2004 року. 12.10.2000 року, тобто під час перебування у шлюбі, в розумінні ст.44 КпШС, ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Згодом, 12.08.2016 року ОСОБА_2 , самостійно, без згоди позивачки, відчужив зазначену квартиру відповідачу ОСОБА_3 .. У зв`язку з зазначеним, позивач змушена звернутися до суду з метою захисту свого права на Ѕ частину квартири, шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2016 року, укладеного між відповідачами, скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 2-3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності - задоволенні.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ) від 12 серпня 2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1342, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Скасовано державну реєстрацію права власності (запис № 15955445) на квартиру АДРЕСА_1 ) за ОСОБА_3 , здійснену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О. на підставі договору купівлі-продажу, який укладений 12 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1342.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Також вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с. 32-37).
В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (том 2 а.с.39-43).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 15 листопада 1980 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб (а.с.4). 
Рішенням Бабушкінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 1987 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. (а.с.4-5).
12 жовтня 2000 року позивач за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 36).
Державну реєстрацію розірвання шлюбу вчинено 02.06.2004 року, про що Красногвардійським відділом ДРАЦС РС Дніпропетровського МУЮ складено актовий запис №192 та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с.13).
12 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1342 (а.с.4-5).
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2016 року позов ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2000 року. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена, заочне рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Постановою Верховного Суду від 04 червня 2018 року рішення апеляційного суду залишено без змін.
Рішенням апеляційного суду встановлено, що відповідно до положень статті 44 КпШС України, чинного на час спірних правовідносин, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинено 2 червня 2004 року, що свідчить про придбання спірної квартири позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2000 року за час шлюбу з відповідачкою. У зв`язку з цим спірне нерухоме майно не може бути визнано особистою приватною власністю позивача, без доведення ним того, що придбав квартиру за особисті кошти. Цього він в рамках зазначеної справи не довів. Крім того, встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами поновлювалися, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася дитина – ОСОБА_5 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що право позивача ОСОБА_1 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 є доведеним та відповідачем ОСОБА_6 не спростованим. Таким чином, на момент укладання спірного договору купівлі – продажу, квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Зважаючи на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником цього нерухомого майна, оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України. 
Крім того, суд інстанції, задовольнив вимогу позивача про скасування державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності відповідача ОСОБА_3 на нерухоме майно – квартиру (запис № 15955445), здійснену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О., оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за особою права власності є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття такою особою відповідного права власності. Натомість, як вказувалось вище, судом встановлено факт незаконності набуття відповідачем у власність нерухомого майна, внаслідок визнання судом недійсним договору купівлі-продажу. 
Також суд 1 інстанції дійшов висновку, що за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю сторін.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.
Так, згідно зі статтею 39 КпШС України розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, – органами реєстрації актів громадянського стану.
Відповідно до статті 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.
Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату придбання майна) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року, яке постановою Верховного Суду від 04 червня 2018 року - залишено без змін, встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинено 2 червня 2004 року. Крім того, встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами поновлювалися, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася дитина – ОСОБА_5 . 

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду1 інстанції, про те, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 придбана в період шлюбу та за спільні кошти сторін і є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем ні в суді 1 інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції будь-яких належних та допустимих доказів на спростування того, що спірне майно відповідно до положень статті 24 КпШС України було отримане ОСОБА_2 у дар чи у порядку спадкування, що могло бути підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя не надано.

А посилання відповідача в спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, зокрема на запозичення коштів у інших осіб та використання коштів отриманих від продажу квартири матері ОСОБА_2 , судом 1 інстанції правомірно не прийнято до уваги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Суд 1 інстанції критично поставився до посилань ОСОБА_2 та відповідних показів свідків, оскільки жодний з них не був присутній під час придбання спірної квартири, допитаним особам не відомі обставини сплати грошових коштів за квартиру та достовірно не відомі джерела формування таких коштів. Наявна у матеріалах справи копія розписки ОСОБА_2 можуть підтверджувати лише передачу коштів 30.09.2000 року, а не використання саме цих коштів для придбання квартири 12.10.2000 року.
Також судом 1 інстанції звернено увагу ОСОБА_2 , на ті обставини, що конструкцією статті 28 КпШС визначальною обставиною, що дає право суду визнати майно, нажите кожним із подружжя особистою власністю кожного є встановлення факту набуття такого майна саме під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, а не використання особистих коштів.

Посилання ОСОБА_2 на припинення шлюбних відносин після ухвалення рішення суду в 1987 році про його розірвання – судом 1 інстанції правомірно відхиленні, оскільки рішенням суду було встановлено та сторонами не заперечувалося, що подружні відносини у сторін після 1987 року періодично поновлювалися, зокрема у 1998 році у сторін народилася дитина. 
Більше того, про факт поновлення шлюбних відносин також вказує та обставина, що позивач, за рішенням відповідача була зареєстрована в новопридбаній квартирі та проживала в ній разом з ОСОБА_2 та спільною дитиною, що ніяк не спростовано відповідачем.
Також обставини спільного проживання сторін встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2009 року по справі №2-4695/09 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої доньки, зокрема судом було встановлено, що з 2000 року ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_1 та їх донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно проживали у квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 утримував дитину та ОСОБА_1 .. В 2006 році ОСОБА_2 створив нову сім`ю та забрав доньку до нової родини, після чого ОСОБА_1 стала проживати у квартирі сама (том 1 а.с.118-119).
Враховую викладене, право позивача ОСОБА_1 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 є доведеним та відповідачем ОСОБА_6 не спростованим. 
Таким чином, на момент укладання спірного договору купівлі – продажу, квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі — ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 69 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у якому касаційним судом звернуто увагу на те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Враховуючи наведене, суд 1 інстанції обґрунтовано дійшов висновку з яким погоджується колегія суддів про обґрунтованість посилань ОСОБА_1 та наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.
Оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником цього нерухомого майна, тому оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України.
Також суд 1 інстанції вважав за необхідне задовольнити вимоги позивача про скасування державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності відповідача ОСОБА_3 на нерухоме майно – квартиру (запис № 15955445), здійснену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець О.О., оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за особою права власності є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття такою особою відповідного права власності. Як зазначалось вище, було встановлено факт незаконності набуття відповідачем у власність нерухомого майна, внаслідок визнання судом недійсним договору купівлі-продажу.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно дійшов висновку про задоволення позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: